„MILLE VIES VALENT MIEUX QU’UNE „ by Jean-Paul BELMONDO

© LIBRAIRIE ARTHEME FAYARD, 2016

Translation© Kateřina Dejmalová, 2017

Cover Photo © Raymond Cauchetier

ISBN 978-80-7252-725-0

Předmluva

Těch tisíc životů uplynulo rychle, až příliš rychle – uběhly stejnou rychlostí, jakou jsem řídil auta.

Nemusel jsem o nich vyprávět – stačilo by je prožít. Ale jsem nenasytný a z výšin času jsem dostal chuť vydat se znovu na cestu v pomalejším tempu a jiným směrem, chuť vzpomínat – jistě ne na vše, ale na to nejdůležitější – a své vzpomínky obléci do slov.

Říkat, že prožívám ještě jednou rozkoš svých živo-tů jen vzpomínáním, je asi silné slovo, ale nemluvit o štěstí by bylo zbytečně skromné.

Stále ještě dychtím po životě jako v mladých letech. A pokud mi tělo už nedovoluje, abych se choval ztřeštěně, vrhal se do sedadla ferrari a lítal od natáčení k natáčení a od představení k představení, nebrání mi, abych vše prožil znovu, jako by se to stalo včera, jako by to bylo dnes.

Při vyprávění ukážu, jak jsem tu cestu plnou radosti, bláznovství, nádhery a provázenou přátelstvím a láskou miloval.

Svobodomyslnost a radost ze života jsem ukazoval odmala, možná proto, že jsem byl válečné dítě, a možná také proto, že mi je rodiče ukázali a dovolili, abych si je užíval. A možná jsem se pro takový způsob života rozhodl.

Pochopitelně jsem si vybíral zkratky, překračoval hranice, narušoval pořádky, rozčiloval jsem lidi s tradičním myšlením a okouzloval modernisty. Opravdu mne nebylo možné vtěsnat do jakékoli normy, odmítala mne. Ve škole mě nesnášeli a na Konzervatoři[1], jejímiž stěnami otřásaly mé výbuchy smíchu, po mně nezůstala ani stopa.

Přiznávám, že jsem opravdu nikdy nebyl nadaný pro tragédii. Bylo pro mne těžké rozplakat se ve filmu. Život se mi zdál snadný a zářivý i přes všechna dramata a kruté ztráty, po nichž se člověku zdá, že mu byl kus těla amputován.

Pod světla filmových reflektorů jsem se dostal v roce 1960 a už jsem je nikdy neopustil. Jean-Luc Godard filmem U konce s dechem zpečetil můj osud, po němž jsem toužil: stát se žádaným hercem, o nějž se ucházejí režiséři a kterého diváci milují; mít mnoho tváří, obléci si všechny kostýmy, ztělesňovat tisíce rolí a prozkoumávat lidskou přirozenost. Ale hlavně, hlavně se bavit a hrát si.

Vždyť komediant má velké privilegium: právo zachovat si mládí. Zůstat dítětem, vytvářet zdání, měnit skutečnost v jásavou fikci, libovat si v přítomném okamžiku či náhlém zjevení.

Tuhle radost jsem znovu našel ve svých třiaosmdesáti letech, tentokrát bez převleku. Teď už jen vše povyprávět. Do vyprávění vložit svůj tón a svůj život. S přestávkami.

1 Conservatoire National Superieur d’Art Dramatique – Národní konzervatoř dramatického umění (pozn. překl.)

1

Madeleine neboli Vůle

Maminka naskakuje znovu na kolo. Právě z něj spadla, popáté nebo pošesté, ale bez zaváhání se pouští znovu do boje se strojem. Rudá kolena připomínají šarlatová rajčata, uložená v košíku na nosiči. Ani celá německá armáda, Rusové či Japonci by ji neodradili od snahy pokořit jediný použitelný dopravní prostředek ve válečné době, která nás připravila o benzín.

Maminka se ničeho nebojí. Ani války ne. Je tedy jasné, že obyčejné kolo jí taky strach nenažene.

Moje matka, svým způsobem rytíř Bayard v sukních, se podobala nádherné Amazonce. Velká, jak se mi jevilo z výše mých sedmi let, krásná tak, že hrála ve filmu, a svěží, tak svěží.

Obdivuji ji a musím dát otci za pravdu, že se s ní oženil.

S potěšením si představuji, jak tatínek před deseti lety na Vysoké škole výtvarných umění[2] upírá plachý a něžný pohled na maminku a na její obratné tahy tužkou a jak se od ní ve vroucím a zamilovaném mlčení nechává kreslit.[3]

Madeleine si vzala Paula, Paul si vzal Madeleine. Jsou nerozluční. Dokonce ani mobilizační rozkaz pro tatínka, strčený pod dveře bytu v Denfert-Rochereau jednoho zářijového rána roku 1939, jim nezabrání, aby zůstali spolu. Maminčina umíněnost a síla ji ve službách lásky vedou na cestu za otcem severním směrem. Následovala ho plná odvahy od kasáren ke kasárnám, od města k městu, na všechna území podle mapy něž-né lásky.

Procestovala kromě jiných míst i Boulogne-sur-Mer a Calais, kde jsme se k ní připojili s bratrem Alainem, babičkou a s babiččiným partnerem Charlesem.

Dědeček i jeho tělo zmizeli na polích první světové války v letech 1914–1918. Později budu vyprávět o tom, že je tím pověstným neznámým vojákem, který odpočívá pod Vítězným obloukem.

Babička byla silná žena a neplakala. Charlie byl lékař, a přestože ho má matka nesnášela, bylo lepší mít někoho, kdo těla léčí, než někoho, kdo žádné tělo nemá.

Cesta měla nádech frašky. Jeli jsme po ucpaných silnicích válečné Francie ve skvělém hotchkissu, v autě z období „belle époque“, které zkonstruoval – jak příhodně – výrobce zbraní. Babička a její průvodce položili na střechu matrace, které sloužily jako obrovské neprůstřelné vesty. Mysleli jsme si, že tlustá vlna zachytí střely nepřátelského letadla, které by nás chtělo ostřelovat.

S touhle hromadou lůžkovin na vrcholku našich ušlechtilých válců jsme opravdu nevypadali úplně obyčejně. Ani nenápadně. V zásadě jsme měli štěstí, že jsme nějakého pilota luftwaffe nezaujali a neprobudili jeho smysl pro humor.

Matčino kolo se stalo naším prozatímním bourákem. Nouze se šířila a nohy byly levnější než benzín. Na prvním místě stály naše žaludky. A žádné úsilí o jejich naplnění není marné. A matka se opravdu namáhala. Po několika týdnech se rozhodla, že dá přednost naší bezpečnosti před následováním svého muže.

Usadili jsme se v přírodě, ztracení uprostřed lesů v okolí Clairefontaine, nedaleko od Rambouillet, v tatínkově domě. Nutno přiznat, že v dobách, kdy přichází bída, jsou výhody venkova nevyčíslitelné. Romantika v zeleni nabývá praktických rysů. Statky roztroušené v okolí ještě dodávaly životní minimum, které scházelo obyvatelům měst: maso, zeleninu, mléko, máslo a v sezóně ovoce.

Ale pro tyhle vzácné poživatiny se muselo dojít. A i pro ty nejnepatrnější mezi nimi to bylo nejblíž deset kilometrů. Pěšky by to tam a zpátky trvalo čtyři hodiny. A tak maminka dlouho neváhá, nafoukne gumy otcova kola a skočí na ně, i když jízdu na kole zatím viděla jen u svých dětí.

Začátky byly těžké. Sedlo s ní často mrskne o zem, kde jí kamínky rozdírají nohy. Pádů přibývá, ale ani rozbitá kolena jí nesmažou úsměv z tváře. Nevzdychá, nestěžuje si, neskládá ruce, ale statečně čelí vratkému a nevyváženému kolu.

Je vytrvalá, a tak jíme dosyta. A bezděčně přitom vstřebáváme její neústupnost a smysl pro dobrodružství. Je to první přikázání pro svobodný život: vůle všechno zmůže.

Přikázání mi připomene o několik let později, když jsem neuspěl u prvního pokusu stát se hercem a ztrácel odvahu. „Vůli, synu. Budeš-li mít dost vůle, podaří se to.“ A také dost odvahy.

Odvahu potřebovala – zůstala sama se dvěma dětmi ve velkém baráku, ztraceném uprostřed lesa, zatímco německá armáda zachvátila zemi a usadila se v Rambouillet. Potřebovala ji ještě víc, když ve sklepě ukryla židovskou rodinu, o kterou se tajně starala.

Skutek, kterým se nikdy později nechlubila. Ani po válce, když někteří ubožáci odsuzovali mého otce a obviňovali ho, že se ještě s dalšími umělci účastnil cesty do Německa. Nakonec musel zasáhnout generál de Gaulle. Udělil mu Čestnou legii a umlčel tak všechny ty pokrytecké supy.

Nikdy jsem neslyšel, že by o nich matka řekla něco špatného. V tom nám také šla příkladem: dej přednost čestnému vysvětlení před skrytou kritikou.

Po několika dnech už máma nepadala tak často. Ale jízdu na kole si nikdy neoblíbila. A když zas nastaly v Clairefontaine hezké dny, jezdili jsme na „zásobovací“ výpravy my. Vydávali jsme se hvízdáním na cestu. K sedlákům jsme šlapali z plných sil, šlo o to, kdo bude první. Přijeli jsme udýchaní a upocení. Ale návrat trval déle. Bylo krásně, ptáci zpívali, obilí šumělo. Byli jsme sami dva, v lese je vždycky co dělat, a hlavně, bylo co jíst. Ovoce vzadu na kole vonělo. Byl jsem mlsný a obtížně jsem odolával chuti ho ujídat. Vzal jsem si jeden kousek, dva, tři, čtyři nebo i víc. Vždy jsem si sliboval, že tenhle už je opravdu poslední.

Až když jsem přijel domů, s nohou na zemi a očima upřenýma na nosič kola jsem uviděl, jak rozsáhlý byl můj lup. A připravoval jsem se, že mi máma vynadá. Na rozdíl od táty se na mě máma zlobila, když jsem blbnul, ale nikdy mě netrestala. Tím hůř pro režiséry, kteří se na ni později budou rozčilovat, že při výchově tak moc respektovala moji svobodu.

Během první světové války můj otec dobrovolně narukoval v sedmnácti letech. Válka v něm vyhloubila hlubokou brázdu, příkop, ve kterém se zrodilo přání být trochu šťastný. Ztratil tři roky svého mládí s puškou přes prsa a pak ještě několik dalších měsíců, ve dvaceti letech zůstal v uniformě, dokud nenastal úplný mír a nebezpečí nebylo zažehnáno.

Pochopitelně se mu moje kousky ve srovnání s prožitou hrůzou jevily jako nepodstatné. Téměř se jimi bavil. Bavil se jimi. Moji rodiče měli dar být šťastní, dar, který mi ochotně odkázali.

O mnoho let později jsem jako herecký elév bydlel ve stejném domě jako moji rodiče. Často jsem si všiml tátova shovívavého úsměvu, když viděl, jak moji kamarádi a já obracíme všechno vzhůru nohama.

Nechával jsem u sebe klidně bydlet herecké kamarády v nouzi, jako například Henriho Poiriera, který trpěl ve velmi nezdravém pokoji, bydlel skoro pod širým nebem – střechou pršelo, což ho nutilo žít uprostřed rozestavěných misek. Henri zdaleka nebyl jediný umělec, který si vyzkoušel bohémský život a toulavé boty, mnozí z nás – a bylo nás opravdu hodně – jsme těžili z pohostinnosti mých rodičů. Jean Rochefort sice nežil na ulici, ale dost často tady bydlel; Françoise Fabianová tu tráví veškerý čas – s výjimkou nocí.

Stává se mi, že zvu kamarádky, které šlapou v Les Halles a které se pak srotí před domem a vyděsí jeho obyvatele.

Byt o třech místnostech ve druhém poschodí je dost velký pro bratrstvo horkých hlav, i postele jsou pohodlné a dost široké. Má jeden nedostatek – je tmavý, protože okna vedou jen na dvůr.

V neustálé tlačenici bujarých mladíků mě často někdo předběhne – ve sprše je narváno a byt v nepořádku. Navíc jako hoteliér diletant nevedu dostatečnou evidenci obsazených postelí a pokojů, čímž dochází k trapným situacím: tu si někdo ve tmě lehne na nocležníka v posteli, o níž si myslel, že je prázdná, jindy zas někdo pronikne do pokoje, ve kterém se už dobře baví dvojice milenců… Takové případy – a rozhodně nepatřily mezi nejproblematičtější – podnítily mou vynalézavost a přiměly mne k tomu, že jsem si na nějakém staveništi „vypůjčil“ lampu. Její světlo po stisknutí tlačítka zčervenalo a oznamovalo zákaz vstupu. Pak bylo možné laškovat v úplném soukromí bez nebezpečí, že někdo náhle vstoupí a milence vyruší. Pospolité bydlení, falanga v pravém slova smyslu. Těžko očekávat, že je možné takový byt udržet v čistotě a pořádku. Kromě toho jsme se ani já, ani moji přátelé nevyznačovali velkou ohleduplností, a tak bych opravdu nemohl přísahat na to, že naši ctihodní sousedé někdy netrpěli. Ostatně, když má dobročinnost vůči mým mladým a dočasným kamarádům byla příliš křiklavá, má matka se do toho vmísila a všechny je vyhodila s razancí bretaňských špeditérů. Dělala to přibližně každé dva týdny. Tyto scény ve mně vyvolávaly smíšené pocity slasti a pronikavé viny.

Opravdu jsem nechtěl rozzlobit maminku. Nesnášel jsem takové pomyšlení.

Matku jsem tolik miloval, že jsem si připadal hanebně, když jsem ji rozhněval a z jejího obličeje zmizel ten nádherný, čistý a upřímný úsměv, který jí tolik slušel.

Pořád se snažím neudělat nic tak strašného, co by jí zkazilo radost. Nikdy bych nezískal žádné polehčující okolnosti, pokud by laskavost a velkorysost mých rodičů nemohly ospravedlnit mou vzpouru.

Má-li moje matka důvod použít svoji autoritu, udělá to. Patří to k její živé a dynamické povaze. A pak, musí dbát na svou rodičovskou roli. Ale brzy změkne, připravená odpustit.

Koneckonců, moji komediantští spolubydlící z druhého patra znali tento andělský rys její povahy: počkali několik dnů po svém vyhoštění a pak se vyšplhali do pátého patra k jejím dveřím s kytičkou fialek a s velice zdvořile formulovanými omluvami. V dojetí se na ně usmála a její přísnost ustoupila. Druhý den se kamarádi se svými uzlíčky zase vrátili do druhého patra.

Mamince to ve skutečnosti příliš nevadilo, také byla pohostinná vůči všem, kdo mají méně štěstí a prostředků než my. Vždy jsem si byl vědom svých výsad – dostalo se mi požehnání narodit se v harmonické, milující a spokojené rodině. Maminka si bezpochyby říkala totéž.

Během války má matka ukrývala tři Židy pronásledované gestapem. Nosila jim jídlo a pití s  utajením, které mi připadalo až zbytečné. Nevídal jsem často Němce utábořené za Rambouillet a představoval jsem si, že přece nemůžou vidět skrz zdi.

Matka se obávala udání a měla pravdu. V těch nepokojných časech nebylo nic jistého a důvěra se pojila s opatrností, která by byla v jiných podmínkách označena za „paranoidní blouznění“.

Obrovské stromy hustého lesa v Clairefontaine nás vůbec nechránily. Všichni jsme nad hlavami měli stejné nebe, které měnilo barvu od šedé přes černou až k červené. A na nebi bojovaly letouny. Spojenci a Němci se ocitali ve vzdušné aréně a my na stupních pod nimi.

Tatínka zavřeli. Mamince to určitě dělalo starosti, ale nedala najevo žádné známky úzkosti a zůstávala veselá a odhodlaná.

Paul Belmondo se naštěstí ve vývoji událostí nechoval ani pasivně, ani rezignovaně. Připravil a uskutečnil svůj útěk za pomoci Valentina, správného chlapa, který používal nákladní auto jednoho stavebního podniku. Podařilo se jim odjet jako nic do Francie, do Paříže. A společné dobrodružství je tak pevně spojilo, že se setkávali až do smrti mého otce 1. ledna 1982.

Pro mě to byl zázrak, který na mne silně zapůsobil, když se můj otec, hubený a se zářícíma očima, znovu objevil. Matka byla radostí bez sebe a naše štěstí bylo úplné i přesto, že jsme ho museli nechat zase odejít, aby se schoval, a vzdát se tak až do osvobození jeho přítomnosti.

Ale díky tomuto krátkému mezičasu jsme s bratrem Alanem získali sestru, která se po devíti měsících narodila.

A tak rodina přišla k další umělkyni – stala se tanečnicí baletu v Nancy a v Angers, pak profesorkou na konzervatoři pařížské Opery. Jediná noc stačila k narození třetího dítěte. V otázkách vzájemné lásky moji rodiče neznali žerty.

Po jeho odchodu musela těhotná maminka čelit denním těžkostem vyvolávaným válkou. A musela se obejít bez táty.

K životu bez něj bude znovu donucena o mnoho let později – když nás táta opustí. Ale díky své síle a optimistické povaze, která směřuje vždy dopředu a nepřemílá do nekonečna minulost, bude i nadále otevřená všemu novému.

S otcem nemohla cestovat, neboť sochařské práce se nepřepravují snadno, a tak se vydává na cesty se mnou v době, kdy tu můj otec už není. Mezi natáčeními, v okamžiku, kdy mám dost času, ji vozím do vzdálených zemí. Když vidím, jak se směje a překypuje nadšením, jak ji žene nenasytná zvědavost a jak je připravena vše objevit a vše poznat, pocítím pokaždé stejné okouzlení. Nejvíce ji uvádějí v úžas exotické krajiny, mrazivé jako Aljaška či horké jako Karibik.

Tíha přibývajících let ji nikdy nezbrzdila. Stáří nikdy nenalomilo její životní elán ani neomezilo její ďábelskou energii. Příliš milovala rychlost a sílu. Na rozdíl od většiny lidí, kteří se odvážili sednout si ke mně do auta, často závodních sporťáků, u nichž jsem oceňoval sílu motoru a jezdil v nich jako blázen, mě matka žádala, abych ještě přidal. Líbila se jí opojná rychlost. Tachometr ukazoval dvě stě kilometrů za hodinu, což jsem považoval za vyhovující rychlost, ona však ne. Tak jsem šlápnul na plyn a získal dalších deset kilometrů. Byl jsem šťastný, že můžu vyslyšet její přání a stát se spoluviníkem jejích smělých nápadů. Byla nadšená a já se smál.

Jednou se v mém závodním autě svezl i trochu bojácný kamarád. Po lehkém rozjezdu mašiny okamžitě litoval, že si jen chvíli předtím tak nacpal břicho. Zbělel a zežloutl v obličeji, škytal a modlil se ke všem svatým, dokonce i k těm, kteří nikdy neexistovali, a zapřísahal mě, abych mu daroval život. A tehdy jsem vzdal tichý, ale výmluvný hold vysoké ušlechtilosti mé matky.

Udělal bych cokoliv, aby měla radost, a protože jsem měl určitý talent dělat cokoliv, byla často šťastná. Dokonce i ve vysokém věku, když ztratila zrak a musela si odepřít výlety do cizích krajů i naše improvizované rallye na francouzských silnicích – v dobách ještě neposkvrněných radary a policajty na motorkách – cestovala s úsměvem dál. Navštěvoval jsem ji a četl jí romány. Četl jsem nahlas, jak se říkává.

Hrál jsem si s hlasem tak, aby před ní obrazy vyvstávaly. Přiznávám, že jsem možná trochu přeháněl. Jen pro ni ožíval mladý student Konzervatoře, zvyklý na prostor divadelních sálů, který mluví příliš hlasitě, když se poprvé objeví na filmovém plátně.

Přál bych si, aby tyto řádky slyšela z mých úst. A aby se vrátila do Clairefontaine. Se mnou.

2 Ecole des beaux-arts (pozn. překl.)

3 Matka Jeana-Paula Belmonda byla francouzská malířka Madeleine Reinaud-Richard.

(pozn. překl.)

Table of Contents

Předmluva

Madeleine neboli Vůle