Copyright © 2015 Mariel Hemingway

All rights reserved, including the right to reproduce this book or portions thereof in any form whatsoever. For information address Regan Arts Subsidiary Rights Department, 65 Bleecker Street, New York, NY 10012.

First Regan Arts hardcover edition, April 2015.

Jacket art by © Sebastian Kim/Management + Artists

Translation © Jitka Chmelařová, 2017

All rights reserved.

ISBN 978-80-7252-716-8

Pro Bobbyho Williamse, který mi dal jedinečný dar toho,

že mě vždycky bere takovou, jaká jsem. Díky tobě se na sebe každý den dokážu podívat upřímně. Děkuju ti.

A pro Dree a Langley za to, že vás můžu milovat a podporovat vaše sebevědomí, krásu a představivost.

1 – HLUK VE SNU

Nejdřív jsem ten hluk slyšela ve snu. Nepamatovala jsem si, co přesně se mi zdálo, ale věděla jsem, že se něco kymácelo na poličce. Nakonec to spadlo a byla slyšet hlasitá rána, jak se předmět roztříštil o zem.

Leknutím jsem se probudila. Byla jsem v bezpečí své postele. Sestra spala ve své posteli na druhé straně pokoje. Noční lampička v rohu vydávala příjemné světlo. Všechno bylo v pořádku. Byl to jen sen. Zavřela jsem oči a ponořila se zpět do pokojného spánku.

Pak mě ale vyrušila další rána a po ní tupý náraz. Slyšela jsem dva hádající se hlasy, ale slova zůstávala nezřetelná. Šlo to zezdola. První z nich zněl úsečně a věcně, dokonce ani v rozčilení nebyl slyšet žádný náznak emocí. To byla matka. Druhý byl hlasitější a hlubší – otec. Vyšší hlas vystřeloval slova do vzduchu. Hlubší hlas odpovídal. Znovu jsem otevřela oči.

Večer přitom začal slibně. Pořádali jsme doma party. Rodiče se příliš nelišili od jiných amerických párů v té době, v polovině šedesátých let. Můj otec Jack byl vysoký a urostlý. Přes den nosil košile na rybaření a khaki kalhoty, ale na večer se převlékal do slušnějšího oblečení, vzal si čistou košili, snad i károvanou, a manšestrové kalhoty. Moje matka Puck – jmenovala se Byra Louise, ale nikdo jí tak neříkal – byla hubená a vždycky perfektně oblečená, nejraději nosila halenky se sukní nebo volnými kalhotami. Většinu času trávila stejně jako tehdy ostatní matky. Starala se o domácnost. Uklízela, pečovala o děti a dbala na to, aby rostliny a květiny nebyly povadlé a nábytek příliš opotřebovaný.

Ze všeho nejraději ale vařila, a kdykoliv k nám měla přijít návštěva, převzala velení. S odhodlaným výrazem ve tváři vkročila do kuchyně a celé odpoledne se domem linuly vůně rozmarýnu, česneku a tymiánu. Při vaření se usmívala – matka byla nejšťastnější, když před sebou měla nějaký úkol, a obzvláště když věděla, že její práce udělá radost ostatním. Nemusela trávit čas úpravou účesu, protože každý týden navštěvovala salón krásy, odkud odcházela s obrovským natupírovaným drdolem téměř o velikosti včelího úlu. Nikdy nenosila podpatky. Všechny ženy v naší rodině byly dost vysoké i bez nich.

V sedm zazvonil zvonek a ve dveřích stály další páry. Chodili k nám vzdělaní lidé z města: lékaři, právníci, snad i akademici. Většinou byli starší než moji rodiče, vydělali si nějaké peníze někde jinde ve světě a považovali se za intelektuály. Hlavní zábavou byla společenská konverzace. Vyprávěli si příběhy a vtipy. Otevřeli několik lahví vína, možná i whisky. Starší sestry si s hosty povídaly.

Jako nejmladší dítě jsem na takové povídání byla příliš malá, takže jsem pomáhala s občerstvením. S matkou jsem připravovala koláče a zapékala plněné brambory. Dokonce jsem pomáhala i s pitím. V šesti letech jsem uměla namíchat základní koktejly a otevřít víno tak, aby nepřišla nazmar ani jediná kapka. Když jsem okolo desáté chodila spát, zamával mi půltucet rukou a všichni mi popřáli dobrou noc. Byla jsem nadšená, ale taky vyčerpaná, a většinou jsem usnula hned, jak jsem položila hlavu na polštář.

Zatímco jsem spala, svět pode mnou se naprosto proměnil. Když měli rodiče společnost, dokázali být milí a šťastní. Všechny okolo sebe bavili, dokud večírek neskončil. Hosty v tu ránu nahradilo nepříjemné dusno. Každý z rodičů zaujal pozici na opačné straně pokoje. Matka se posadila na pohovku. Otec klesl do křesla. A pak to všechno začalo. První poznámka mohla být ještě nevinná. Matka zmínila, že otec nepustil jednoho z hostů ke slovu, nebo otec zavtipkoval o tom, jak se jedna z žen zatvářila na jídlo. Tahle první poznámka vyvolala druhou, třetí… Narážky na večeři se rázem zvrtly v plnohodnotnou hádku o všem ostatním, o domě, dětech a jejich vztahu. Alkohol všechno jenom urychlil. Matka ječela. Otec křičel. Vzduchem létaly urážky a občas i láhve. Když se jedna z nich roztříštila o zeď, probudila jsem se.

Rodiče se nehádali a neházeli láhve každou noc, ale rozhodně pokaždé, když u nás byla návštěva, protože ta nevyhnutelně musela jednou odejít a nechat je napospas sobě samým. Hádky dům proměnily v bitevní pole. S otevřenýma očima jsem ležela v posteli a snažila si představit nějaké bezpečné místo, kam bych mohla jít. V duchu jsem se procházela přízemním patrem, z kuchyně se žlutým nábytkem, vymalované světle modrozelenou barvou, do obývacího pokoje s hnědým obložením a poličkami na knihy, vedle kterých visely obrazy s westernovými motivy, viděla jsem hnědé kožené sklápěcí křeslo, na kterém sedávala matka, a otcovo tmavě zelené křeslo i chlupatý oranžový koberec v obývacím pokoji pro hosty. Byl to běžný rodinný dům, ale když jsem jím v duchu procházela, jako by na každém rohu číhalo nebezpečí.

Hádky se občas protahovaly i dlouho do noci. Vždycky jsem poslouchala, co nejdéle jsem mohla, i když jsem nikdy nemohla rozpoznat jednotlivá slova, slyšela jsem jen basové a sopránové tóny, které se občas překrývaly. Podobné konflikty mají mnoho obětí. Nejvíce samozřejmě zraňují samotné účastníky. Říkají věci, kterých později litují, a slyší věci, které by nejraději nikdy neslyšeli. Oběťmi jsou ovšem i všichni ostatní v doslechu. Od chvíle, kdy mě probudil křik až do okamžiku, kdy jsem znovu usnula, jsem přemýšlela, proč spolu rodiče nevycházejí, proč nedokážou udržet pití a silná slova pod kontrolou, a jestli hádky, které rozdělovaly naši rodinu, trhají napůl i mě.

Smutná a vyděšená jsem ležela v posteli a rozhlížela se po pokoji s vědomím, že ve tmě se skrývají čisté bílé zdi. Bylo to moje malé království, ve kterém jsem vládla já a měla jsem všechno pod kontrolou. Už tehdy jsem byla myšlenkou kontroly posedlá. Když jsem se ráno vzbudila, dokonale jsem si ustlala, aby na posteli nezůstal ani jediný zapomenutý záhyb. Než jsem šla večer spát, vždycky jsem pečlivě uklidila všechny hračky na místo. Nevěděla jsem, co jiného bych měla dělat. A když jsem pak slyšela, jak se rodiče dole hádají, jak v rozčilení zvyšují hlas a jak se ozývají nárazy a rány, ještě víc jsem se zachumlala do peřin a zakuklila se co nejhlouběji do svého dokonalého malého světa, který jsem si pro sebe vytvořila. Proti chaosu jsem bojovala pořádkem. Později tato posedlost sebekontrolou ovlivnila všechny aspekty mého života – vztah k jídlu i vztah k mužům, moji práci i moji cestu k sebepoznání – ale tehdy mě zachránila. Chtěla jsem mít své bezprostřední okolí pod naprostou kontrolou, protože jsem nevěděla, co jiného bych měla dělat. Věděla jsem, že proti hádkám svých rodičů jsem bezmocná, že nemůžu slepit rozbité láhve, znovu je naplnit vínem a dát je na poličku. Neumíme vrátit čas zpět, ani když ležíme v posteli a přemýšlíme, proč to nejde. V téhle knížce ale budeme putovat zpátky v čase. Vrátím se úplně na začátek. Ze svého současného domova v Monte Nido zpět do rodného městečka Mill Valley. Je to jednodenní cesta na sever podél kalifornského pobřeží, jenom šest set kilometrů, ale zároveň tisíce kilometrů daleko.

2 – BENJAMÍNEK V DOMĚ

Mnoho významných spisovatelů psalo o rodině. Je to jedno z hlavních témat v literatuře, protože je to jedno z hlavních témat života. Nejslavnější citát samozřejmě pochází od Tolstoje: „Všechny šťastné rodiny jsou si podobny, každá nešťastná rodina je nešťastna po svém.“ Lidé ho používají tak často, že se z něj stalo klišé. I když pocházím z rodiny, která by se bez velkého přemýšlení dala označit za nešťastnou – a i já sama jsem o ní takto několikrát mluvila –, tento citát nepoužiju.

Začnu spíš jiným citátem, který by mohl znít jako klišé ze zcela jiných důvodů: „Svět zlomí každého, a mnoho jich je pak silných na místech, kde je zlomil.“ To jsou slova mého dědy, amerického spisovatele Ernesta Hemingwaye. Pocházejí z románu Sbohem, armádo! vydaného v roce 1929, jeho prvního bestselleru. Je to knížka o válce a tom, jak mění lidi, kteří jsou do války zapojeni, i ty, kteří jsou poblíž, a o tom, jak tyto dvě skupiny nejsou až tak rozdílné, jak by se na první pohled mohlo zdát. Ten citát dál pokračuje v ještě trochu depresivnějším stylu: „A ty, které zlomit nejde, ty zabije. Zabije ty velmi dobré a ty velmi jemné a ty velmi statečné, jednoho jako druhého. Jestli nepatříte mezi žádné z nich, můžete se spolehnout, že vás zabije taky, ale nebude na to nijak zvlášť spěchat.“

Nepsal zde přímo o rodině, ale já si při čtení této pasáže vždycky rodinu vybavím. Konkrétně svoji rodinu, kterou on pomohl vytvořit, když se jim s babičkou několik let před vydáním románu Sbohem, armádo! narodil můj otec. Moje rodina – otec, matka, moje dvě sestry a já – byla typem rodiny, které se v dnešní době plné eufemismů a neurčitých označení říká „dysfunkční“. Pokud máme mluvit bez obalu, tak jak to měl rád můj děda, byla to rodina rozervaná smutkem a zklamáním, ve které byly neustále na očích lidské chyby a lidská zranitelnost. Byly tam emoční problémy. Byly tam duševní problémy. Byly tam závislosti. Byly tam sebevraždy. Lidé v mojí rodině měli problémy sami se sebou i mezi sebou navzájem. Když jsme byli spolu, cítili jsme se sami.

V naší rodině bylo hodně trhlin, i když se vlastně nikdy nerozpadla. Rodiče spolu zůstali dlouhá léta. Zároveň to taky znamenalo, že se trhliny neustále prohlubovaly – staly se stavebním kamenem naší rodiny i základním principem jejího fungování. V takovém prostředí jsme se sestrami vyrostly a vytvářelo nás, my se snažily se s tím nějak vyrovnat, a nakonec jsme k tomuto prostředí, našim snahám navzdory, samy přispěly. Když jsem vyrůstala, nepřemýšlela jsem o tom, jestli je moje rodina rozbitá, nebo ne. To je pohled někoho zvenčí. Pokud se v dané situaci nacházíte každý den, jednoduše ji považujete za svůj běžný život a rodinu vnímáte jako úzce a trvale propojenou skupinu lidí prožívajících svá vlastní trápení a úspěchy.

Celý svůj život od lidí slýchám o prokletí rodiny Hemingwayových. Poukazují na všechny ty těžkosti, jež nás potkaly: alkoholismus, duševní onemocnění, sebevraždy… Všechny tyto věci se Hemingwayovým stávaly předtím, než jsem se narodila, a nejinak tomu bylo během mého dospělého života. Byla jsem zmatená. Naučila jsem se to brát s nadsázkou a lidem, kteří o naší rodině tvrdili, že je prokletá, jsem pohrdavě odpovídala, že nevědí, o čem mluví. Ale abych byla upřímná, já sama jsem nevěděla, o čem mluví. Ten výraz jsem neměla ráda. Vnímala jsem ho jako sprosté slovo, které znamenalo ztrátu kontroly, a navíc měl pro mě jeho význam ještě další vrstvu – matka ho totiž taky používala pro menstruaci. V mysli se mi tyto dva významy mísily a vyvolávaly ve mně pocit něčeho špinavého, fyzické nečistoty, morálního úpadku, pocitu viny vystavovaného na očích právě těm lidem, kteří trpěli. Když ale někdo zmínil prokletí rodiny Hemingwayových, zároveň jsem zbystřila. Chtěla jsem zjistit, jestli pronásleduje i mě.

S přibývajícím věkem, jak se události z mládí postupně vzdalovaly, začala jsem přemýšlet nad minulostí, nad všemi těmi dny, měsíci a roky – nejenom tak, abych je pochopila z dnešního pohledu, ale i tak, jak jsem je vnímala tehdy. Jako malá jsem většinu času jednala na základě instinktů a analýzy, lásky a strachu, štěstí i smůly. Jen výjimečně jsem skutečnosti vnímala v širším kontextu. Život je bohužel nastavený tak, že věci děláme dlouho předtím, než jim porozumíme. (Nejvýstižněji to v tomto případě nevystihl Tolstoj ani můj dědeček, ale Kierkegaard: „Život se musí žít dopředu, ale pochopen může být jedině zpátky.“) Když jsem se jako dítě chovala tak, jak jsem se chovala, posedlá čistotou a kontrolou, když jsem neustále bojovala s neukázněností zbytku rodiny, uvědomovala jsem si snad příčiny svého chování? Asi těžko.

Pak je tu taky otázka chování ostatních. Bylo by narcistické si myslet, že se všichni ostatní v mém životě – dokonce i všichni ostatní v mé rodině – chovali podle toho, jak to ovlivní mě. Většinou byli zkrátka sami sebou tak, jak nejlépe uměli – dělali chyby a ukvapená rozhodnutí, jednou měli oči otevřené, jindy zaslepené. Když na tu dobu vzpomínám, když vzpomínám na ně, musím odolávat pokušení z nich udělat součást svého příběhu, ale zároveň si musím přiznat, že toho nejsem schopna.

I na tomto místě nacházím inspiraci u dědečka. Z jeho knih mám nejraději Pohyblivý svátek, ve kterém vzpomíná na Paříž ve dvacátých letech minulého století. Má pro mě velký význam, protože v jedenácti letech mě otec vzal do Paříže a provedl mě po městě, čímž pro mě jednotlivé stránky knihy oživly. Taky je to návod na to, jak můžete život přetvořit v literární dílo, aniž byste se nechali zlákat jistými pokušeními. Pohyblivý svátek není na první pohled dramatický příběh, přesto vypráví o hlubokých citech, o lásce a smutku, o vítězství kreativity i o osobních vzpomínkách.

Moje knížka se sice nese ve stejném duchu, ale je odlišná v mnoha ohledech – a možná i ve všech. Tvoří jistý předěl hned ze dvou pohledů: odděluje divokou řeku minulosti od klidných vod přítomnosti a také pro mě představuje zlom ve způsobu, jak svou minulost vnímám. Dlouhé roky jsem se snažila vzpomínky na nejbolestivější a nejtěžší okamžiky pro naši rodinu buď potlačovat, nebo je uchovávat někde hluboko uvnitř tak, abych mohla vykonávat každodenní úkoly. Ale s tím už je konec. Místo toho jsem se rozhodla podívat se na svůj život zpříma a nezavírat oči před jeho radostmi ani strastmi. Tato knížka mi nejen dává hlas, ona je mým hlasem.

Ještě podstatnější je, že není jenom pro mě. Je taky pro zbytek mojí rodiny, i když většina mých nejbližších příbuzných už zemřela, věkem nebo kvůli chatrnému zdraví. Kromě toho je ale určena i všem, kdo někdy byli součástí takové rodiny – mám tím na mysli rodiny, která zažila velké úspěchy i tragédie. Doufám, že tak dodám odvahu ostatním, aby zapátrali ve své vlastní rodině a vyrovnali se s pohnutou minulostí. Vyprávějte svůj příběh. Poznejte sami sebe tím, že poznáte ty, kteří vás od samého počátku životem provázeli. Rodina je jako pokřivené zrcadlo, ve kterém je i přesto náš odraz jasný. Konečně jsem připravená se do zrcadla podívat. Rodina mě vytvořila a pomocí vzpomínek ji nyní znovu mohu vytvořit já. Život se mi přihodil, plynul všude okolo a postupně, pomalu jsem se ho naučila řídit sama.

* * *

Svoji první vzpomínku si samozřejmě nemůžu sama pamatovat – starší sestra Margot mě upustila na hlavu. Byla jsem asi o dva a půl měsíce nedonošená – matka v těhotenství pila a kouřila, jako tehdy mnoho dalších žen, a v rodině koloval vtip, že jsem vylezla ven, protože jsem potřebovala na vzduch. Narodila jsem se předčasně o deset týdnů, takže jsem byla malinká, vážila jsem jenom něco málo přes kilo a první měsíc života jsem strávila v nemocnici. Domů si mě vzali až těsně před Vánocemi roku 1961.

Bydleli jsme na tuctovém předměstí v Mill Valley, kousek na sever od San Franciska, v domě v rančerském stylu, obklopeném dalšími podobnými domy. Přímo prostředkem domu vedla dlouhá, tmavá chodba a matka stála u vstupu, zatímco všichni ostatní se shromáždili na opačném konci. Zvedla mě nahoru, aby mě všichni viděli, a ohlásila můj příchod: Mariel Hadley Hemingwayová, vítej do rodiny.

A koho jsem na druhém konci chodby viděla? Vysokého silného muže a dvě dívky. Jedenáctiletou Joanu se světle zrzavými vlasy, které všichni říkali Muffet. Už tehdy působila elegantně, a když promluvila, její hlas zněl jemně, až téměř lyricky. Když se pohnula, skoro jako by tančila. Sedmiletá Margot byla taky hezká, měla tmavší vlasy než Muffet, výrazný předkus, rošťáckou povahu a neustále vyžadovala pozornost, popichovala ostatní a zkoušela, kam až může zajít. Na moje první svátky mě s ní rodiče nechali v pokoji samotnou a po deseti minutách blaženého ticha se ozvalo pronikavé zaječení. Rychle přispěchali zpátky a našli mě ležet na podlaze. Margot mě upustila na hlavu. Poslali ji do postele bez večeře a nesměla se dívat na televizi, ani když hezky poprosila. Těžko jsem tehdy mohla přemýšlet nad nějakým trestem nebo zločinem. Jediné, co jsem mohla stihnout pocítit, bylo zděšení, když jsem viděla, jak padám k zemi. Ale teď, o půl století později, kdy na své dětství pohlížím z druhé strany a sama mám dvě dospělé dcery, to všechno dává smysl. Margot byla benjamínkem rodiny, ale pak jsem přišla já a o tohle jsem ji připravila – přímo uprostřed jejího světa přistál kilový granát.

Posunu se v čase dál. Následuje klidné období bez vzpomínek a pak moje druhé narozeniny. Ten den jsem byla na vrcholu štěstí a hrdá sama na sebe. Měla jsem šaty s načechranými rukávky, ve kterých jsem vypadala jako panenka, a ten pocit jsem milovala. Panenky jsou středem zájmu, mají to nejvyšší postavení a dostává se jim speciální péče.

„Peču dort,“ řekla matka a zmizela do kuchyně. Nebyla jsem si úplně jistá, co to znamená, ale slovo „dort“ už jsem slyšela tolikrát, že pro mě získalo magické vlastnosti. I když jsem ze země měla špatný výhled, viděla jsem mouku na jejích rukou a soustředěný výraz na tváři. Příjemná nasládla vůně pečícího se těsta prostoupila celou kuchyni. Ať už to slovo znamenalo cokoliv, byla jsem si jistá, že změní můj život.

Pak ale matka zničehonic od misek a trouby odstoupila. Rychle si ve dřezu umyla ruce. Najednou už jsem nebyla na podlaze v kuchyni a necítila tu sladkou teplou vůni. Seděla jsem s rodiči v obývacím pokoji a sledovali jsme naši maličkou černobílou televizi, nejdřív minutu, dvě, hodinu a pak snad celou věčnost.

„Ticho,“ řekla matka, i když nikdo nemluvil. Muž na obrazovce jel v autě, mával a pak se sesunul. Po jeho boku byla žena v klobouku. Neustále se to dokola opakovalo. Začala jsem rozeznávat jednotlivá slova, kterým jsem ale nerozuměla: prezident, atentát, tragédie. Otec i matka byli otřesení, i když byli republikáni. Pak začal zvonit telefon a rodiče tlumeným hlasem mluvili s přáteli a sousedy. Moje náctileté sestry přišly do pokoje a stály jako přikované. Chápaly vážnost situace. Když konečně došlo na dort, už se to nezdálo jako oslava. Od té doby mám ke svým narozeninám zvláštní vztah. Je to pro mě důležitý den – výročí jedinečného okamžiku, kdy jsem přišla na svět – zastíněný historickými událostmi. Díky tomu jsem ale také pochopila cosi důležitého: jednotlivec je vždy součástí něčeho většího, v dobrém i ve zlém. Kdykoliv si připadám jako střed vesmíru, vzpomenu si, že jenom kroužím na oběžné dráze a ovládají mě síly, které jsou mimo moji kontrolu. A kdykoliv se cítím sama, vzpomenu si, že ostrovy jsou součástí souostroví.

Table of Contents

1 – HLUK VE SNU

2 – BENJAMÍNEK V DOMĚ