Domů ze slunečných stepí (ukázka)
Author: Uri Orlev
Date: 2017-11-27 00:00:00+01:00
Publisher: Práh

Tato kniha vychází za finanční podpory Velvyslanectví Státu Izrael.

Copyright © 2010 by Uri Orlev

All rights reserved.

Translation © Lenka Bukovská, 2017

ISBN 978-80-7252-729-8

Kniha byla inspirována příběhem

Eliho Paz-Pozniaka a na jeho přání
je věnována jeho mamince

Ester Malce rozené Grünholzové.

1

Moje vyprávění začíná v den mých pátých narozenin v městečku jménem Kostopol. Když jsem se narodil, nacházelo se městečko ještě na polském území. Když mi byly tři, vypukla první světová válka a oblast dobyla ruská armáda. Kolem sebe jsem slýchal tři jazyky: ruštinu, polštinu a ukrajinštinu, doma se však mluvilo hlavně polsky a rusky.

Tatínek mi k narozeninám koupil autíčko, natahovalo se z boku na klíček, a když jste ho postavili na podlahu, rozjelo se jako splašené. Dočista mi učarovalo. Neudělal jsem bez něj ani krok. Večer jsem s ním chodil spát a pevně jsem ho svíral. Při jídle jsem si ho pokládal na klín. Natahoval jsem ho jen málokdy, bál jsem se, aby se neporouchalo. S novým autíčkem jsem se hned rozběhl za Marjánkou. Bylo jí sedm stejně jako mým sestrám a její rodiče u nás sloužili. Bydleli v domku za plotem naší zahrady. Tolik jsem toužil jí dárek ukázat. Maminka mi většinou nedovolovala za Marjánkou chodit. Říkala, že má vši. Maminčin zákaz mě však zastavit nedokázal, pokaždé jsem nějak proklouzl ven. Pěkně jsem se usmál na našeho strážného, ten mi na škvírku pootevřel železná vrata a nikomu to na mě nepověděl. Strážný u našich vrat hlídal na příkaz místních úřadů, protože tatínek byl okresním velitelem četnictva.

Marjánka k nám směla jedině tehdy, když šla mamince pomoct s úklidem. Pokud chtěla, abych si s ní přišel hrát, zapískala na mě zpoza plotu a já se vyplížil z domu a utíkal za ní. Vždycky mě ráda viděla. Měli jsme svoje tajné hry. Chodili jsme do kůlny a mezi harampádím si hráli „na maminku a na tatínka“ nebo „na doktora“. Já byl vždycky tatínek a křičel jsem na ni ukrajinsky, tak jak se křičelo u nich doma. Občas jsem ji i tloukl (jen jako) a někdy jsme spolu spali „v posteli“ a objímali se, ale lechtat se nesmělo. Jindy přinesla panenku a oba jsme ji pusinkovali a převlékali a Marjánka jako „maminka“ se mě ptala: „Tatínku, jak chceš svoji dcerušku potrestat?“ a já si vymýšlel nejrůznější tresty. Třeba nechat ji zavřenou potmě nebo naplácat jí na zadeček. Někdy jsem říkal Marjánce: „Maminko, co kdybys jí oblékla ty červené šatičky? Nebo krajkové kalhotky? A teď ji nakoj!“ Výprask dostala i za to, že se počurala do postele.

Když jsme si hráli na doktora, Marjánka většinou dělala doktorku. Jen málokdy svolila, abychom se vyměnili, a potom mi ukazovala, kde a jak přesně ji mám vyšetřit.

Nadšeně jsem jí ukázal autíčko.

„Dej mi ho.“

„Do ruky ne. Jen se dívej.“

Natáhl jsem ho a postavil na zem. Jelo krásně. Marjánka se podívala a pak řekla:

„Prima.“

To bylo celé? Nijak zvlášť ji nenadchlo. Měl jsem vztek. Motorek autíčka se jenom zbytečně ochodil. Celý zklamaný jsem se vrátil domů.

Pár dní po mých narozeninách se doma začalo mluvit o válce. Němci prý prolomili obranu po celé délce fronty a blíží se k nám, ke Kostopoli. Tatínek tomu zpočátku nevěřil. Prohlásil, že je to nesmysl. Proč si byl tak jistý? Protože to tvrdil Stalin.

„Ty a ten tvůj Stalin! Kdyby ti řekl, že teď je noc, taky bys mu věřil? Ta tvoje strana tě už dávno připravila o zrak!“ křičela na něj maminka.

„Ruská armáda není zas tak slabá,“ nedal se tatínek. „Určitě jsou to všechno lži, které šíří sami Němci, aby nám podkopali morálku.“

Za dva dny se však ukázalo, že se Němci skutečně blíží a že ruská armáda bere nohy na ramena. Naši sousedé si sbalili věci a naložili je do auta. Rozhodli se uprchnout na východ, hlouběji do Sovětského svazu. Sovětský svaz je přece obrovský. Maminka taky začala nosit naše věci do auta. Tatínek měl coby velitel četnictva přiděleného vlastního řidiče, Borise. Často však brzy ráno odjížděl sám služebním vozem, který parkoval na dvoře, a Borise nám tam nechával. Měl jsem Borise moc rád. Vozil moje sestry do školky a maminku do města, když potřebovala něco nakoupit nebo zařídit, náš dům stál totiž trochu stranou. Teď Boris pomáhal mamince nakládat, co zabalila.

„Proč to děláš, mami?“

„Možná budeme muset na čas odjet.“

„Kvůli válce?“

„Teď si s tebou nemůžu povídat, Eljušo. Nevidíš, že nevím co dřív? Vysvětlím ti to pak.“

Potom přijel tatínek z práce a moc se s maminkou pohádali, nakázal jí všechno vrátit domů. Jen co druhý den odjel, naložila maminka zavazadla zase zpátky do auta. Už jsem se na nic neptal. Ale když s Borisem vynesli z jídelny koberec, udivilo mě to. Stočili ho a přivázali na střechu auta. Odpoledne tatínek dorazil domů, podíval se na naložené auto, ale tentokrát se nerozčílil, ani neřekl, že se všechno musí nanosit dovnitř, jen se zeptal:

„K čemu koberec?“

„Kdoví, kam se dostaneme, a na něčem budeme muset spát.“

Tatínek byl smutný, tvářil se vážně a s maminkou se nepřel. Byl zticha.

Tu noc mnou potmě někdo zatřásl. S úlekem jsem se probudil. Proti oknu jsem uviděl tatínka, neměl pyžamo, byl ustrojený. Vytáhl mě z postele, jako by se přihodilo něco hrozného. Hoří? Co jiného by se mohlo stát? Chytil mě do  náručí a beze slova se vyřítil z domu. Leknutím a taky tím, jak se mnou zatřásl, mi autíčko vyklouzlo z ruky. Vůbec jsem si toho nevšiml. Celou dobu jsem měl pocit, že ho pevně svírám. Naše auto stálo naložené před vraty. Dveře řidiče i spolujezdců byly dokořán. Škoda, že mému autíčku nejdou takhle otvírat dveře, pomyslel jsem si. Všichni už seděli uvnitř. Tatínek mě vmáčkl mezi sestry a posadil se za  volant. Sevřel jsem ruku kolem autíčka a vtom mi došlo, že je prázdná! Vyskočil jsem ven a rozběhl jsem se domů, co mi nohy stačily. Tatínek utíkal za mnou, jak nejrychleji svedl. Dohnal mě na schodech, popadl mě, vlepil mi facku, dlouhými skoky se mnou seběhl dolů a nacpal mě do auta.

Zalétl jsem pohledem k domku pro služebnictvo. Byla tam tma. Marjánka vůbec netuší, že odjíždíme, blesklo mi hlavou. Tatínkovo služební auto parkovalo jako obvykle na dvoře. U vrat stál strážný s Borisem.

Táta jim na rozloučenou podal ruku a vyrazili jsme. Teprve teď jsem si všiml, že místo policejní uniformy má na sobě civilní oblečení.

Brzy jsme byli ve městě a projížděli po hlavní třídě. Pouliční lampy kdovíproč nesvítily, zato téměř ve všech oknech bylo světlo. Venku plno lidí. Šli pěšky, jeli na vozech, tu a tam jsem zahlédl i nějaké osamocené auto.

„Maminko, co se děje?“ zeptalo se jedno z dvojčat.

Byla to Rivka. Myslím, že já jediný z rodiny jsem je dokázal rozeznat i po hlase.

„Je válka,“ odpověděla maminka. „Přicházejí Němci.“

„Přestaň brečet,“ řekla Lea, druhá z dvojčat.

Podíval jsem se na miminko. Mělo otevřené oči, ale neplakalo. Vlastně už to nebylo žádné miminko. Byl mu rok a půl. Jmenoval se Josale, ale já mu prostě říkal „miminko“.

„Nechceš už přestat brečet?“

Zase Rivka? Ne, to byla Lea. To mluvila na mě? Vůbec jsem si nevšiml, že pláču.

Maminka se otočila a řekla jim, aby mě nechaly na pokoji.

„Rušíte tatínka při řízení.“

Zmlkly a já dál vzlykal a popotahoval, teď už jsem se slyšel. Nedovedl jsem si představit, co strašnějšího by se mi v životě mohlo stát. Přísahal jsem si, že se pro autíčko jednou vrátím. Celý jsem se třásl.

„Je mi zima,“ postěžoval jsem si.

Maminka si až teď všimla, že mám pyžamo. Poprosila sestry, aby mi v modré brašně našly něco na sebe. Sundaly mi pyžamo a začaly mě oblékat, rozpustile se chichotaly, jako bych byl jejich panenka. Tuhle hru jsem s nimi už dlouho odmítal hrát. Spustil jsem jekot, ale maminka se mě nezastala. Řekla jenom:

„Nedá se nic dělat, Eljušo. Já tě teď obléct nemůžu. Vidíš přece, co se děje.“

Sestry mě při oblékání tahaly, trochu to škrtilo a trochu lechtalo, ne jako když mi do šatů pomáhá chůva nebo maminka. Mezitím jsme vyjeli z města. Začalo svítat. Na obzoru před námi se ukázalo rudé a neskutečně veliké slunce. Myslím, že to bylo poprvé, co jsem je viděl vycházet. Silnice byla rozbitá a plná lidí. I tady za městem vláčelo mnoho lidí svůj majetek pěšky, někteří jeli na vrchovatě naložených vozech.

Zpočátku jsme na silnici ještě občas potkali i nějaké auto, ale po pár hodinách pomalé jízdy, když už slunce bylo mnohem menší a stálo vysoko na obloze, jsme míjeli jenom prázdné automobily na kraji cesty, některé byly ohořelé. Viděli jsme i převrácené vypřažené povozy, některé měly zlámané kolo.

Najednou jsme uslyšeli hluk blížících se letadel. Tatínek dupl na brzdu a křikl:

„Vystupte a lehněte si do škarpy. Honem!“

Kousek před námi zastavil vůz tažený koňmi. Celá rodina také seskákala dolů a vrhla se do příkopu. Muž, zřejmě otec, vypřáhl koně a kopanci je vyhnal do pole. Tatínek popadl naše miminko a lehl si přes něj. Já se položil hned vedle. Měl jsem trochu strach, aby tatínek miminko nezalehl, ale pak jsem si všiml, že ho jenom zakrývá vlastním tělem. Vzápětí se blízko nad námi ozvaly motory letadel. Maminka vytáhla sestry z auta a vlekla je k příkopu.

„Cože, do bahna?“ ošívala se Rivka.

Lea stačila říct jen:

„Ale mami...“

Maminka je strhla k zemi skutečně v poslední chvíli. Zvedl jsem hlavu a uviděl jsem, že pán z vozu už se nestihl vrátit do příkopu, a tak si lehl na poli. Tatínek natáhl ruku a přitlačil mi hlavu k zemi. Letadla byla těsně nad námi a pálila jednu dávku za druhou, kolem nás dopadaly kulky. Dvojčata teď tiskla těla do bláta stejně jako my ostatní. Letadla byla tak nízko, až mi připadalo, že je můžu chytit do ruky jako hračky. Když zmizela a zavládlo ticho, zeptala se maminka táty, jestli už můžeme vstát.

„Kdepak, ještě jsou slyšet. Vracejí se.“

Já neslyšel nic.

„Nevěřila jsem, že by nás tohle mohlo v životě potkat, a vlastně tomu pořád nevěřím,“ řekla maminka.

„Nemají šanci. Rusové neprohráli ani válku s Napoleonem. Máme báťušku Stalina!“ chlácholil ji tatínek.

Maminka mu věnovala rozzlobený pohled, ale neřekla ani slovo. Teď už mi došlo, co se stalo autům a povozům, které jsme prve viděli stát podél silnice, a taky jak to bylo ve skutečnosti s lidmi a koňmi, kteří leželi na zemi kolem nich a vypadali, že spí.

Německá letadla se opravdu vrátila. Maminka zbledla a snažila se tělem chránit děvčata. Táta se najednou zvedl na čtyři a lehl si i přese mě. Letadla prolétla stejně nízko jako předtím a opět jsme slyšeli rachot kulek zarývajících se do půdy a do porostu a trochu hlasitější rány, když střely zasáhly něco tvrdého, například naše auto nebo kámen u cesty. Potom se rozhostilo ticho.

Tatínek vstal a prohlásil:

„Už se nevrátí.“

Rodina z vozu před námi se začala zvedat. Jejich koně strachy utekli do pole. Když bylo po všem, zastavili se a začali se pást. Stáli hodně daleko. Jejich majitel na ně volal, ale oni jen na okamžik zvedli hlavu a pásli se dál. Rozběhl se, aby je přivedl zpět.

Maminka nám všem rozdala hadříky, abychom si mohli trochu očistit bahno ze šatů. Tatínek ukázal na koberec, který byl stále přivázaný ke střeše auta, a řekl:

„Příště vám na bahno položím koberec, princezny.“

„Samueli,“ ozvala se maminka a v jejím hlase zněly pochyby, „je to drahý koberec...“

„Teď není drahé nic kromě života,“ odpověděl tatínek.

Pokračovali jsme v cestě. Trochu jsem spal, pak mě znovu vzbudil hluk letadel. Vracela se. Možná to nebyla ta samá. Tentokrát tatínek opravdu hodil do škarpy koberec, i já jsem si lehl raději na něj než do bláta.

Už si nepamatuji, jak dlouho jsme jeli. Nevím ani, kolik času jsem prospal, žádná letadla se však už neobjevila. Probudil jsem se, když Rivka hlásila, že se jí chce čurat. I mně se chtělo.

„Mně taky,“ přidala se Lea.

Zastavili jsme.

„Tady?“ podivila se Rivka. „Vždyť tu není záchod.“

Tatínek se zasmál, ale nic neřekl. Maminka vystoupila s děvčaty a odvedla je o kus dál za křoví. Já udělal totéž co táta – stoupl jsem si vedle něj k autu a vyčurali jsme se do příkopu.

Jen co jsme znovu nasedli, Josale se rozplakal a maminka ho nakojila.

„Štěstí, že jsem ho ještě neodstavila,“ pochvalovala si, „aspoň on bude mít co jíst.“ Pak se obrátila k tatínkovi: „Co myslíš? Za jak dlouho se budeme moct vrátit domů?“

Podíval se na ni, ale neodpověděl. To maminku vylekalo.

„Několik měsíců?“

„Kéž by šlo jen o měsíce,“ řekl.

Bylo ticho, dokud Lea neoznámila:

„Já mám žízeň!“

Maminka zapátrala jednou rukou ve velkém košíku a vytáhla lahev. Zasmála se a vrátila ji zpátky.

„Tys vzal vodku?“ zeptala se.

Tatínek se usmál.

Pak vyndala z košíku jinou lahev a podala ji Rivce.

„Mami, ale já nemám skleničku.“

„Napij se z lahve.“ Mamince už docházela trpělivost.

Rivka si lokla a předala lahev sestře.

„To se mám napít po ní?“ ošklíbala se Lea.

„To stačí!“ rozčílila se maminka, která většinou zachovávala klid. „Nechápete, že je válka?! Nevidíte, co se děje kolem? Neviděly jste mrtvé lidi? Dokonce i Eljuša se chová jako velký kluk, a vám už je přece sedm!“

„Myslela jsem, že ti lidé spí,“ polekala se Lea.

„Ti koně byli taky mrtví,“ dodala Rivka, které to najednou došlo.

Znovu jsem se probudil, když auto zastavilo. Zase letadla? Ne. Z okna jsem uviděl několik hospodářských budov a vesnické stavení.

„Brzy nám dojde benzin. Zajdu za hospodářem, třeba seženu vůz a koně.“

Pochopil jsem, že teď budeme jako ta rodina, kterou jsme potkali při náletu.

Tatínek zmizel na statku. Zničehonic se opodál objevili dva muži a zamířili přes pole rovnou k nám.

„Mami, jdou k nám!“ řekla Lea znepokojeně.

„Tatínek se co nevidět vrátí,“ uklidňovala ji maminka.

Ti dva se zastavili u našeho auta a beze slova se na nás dívali, tatínek pořád nikde. Potom na sebe kývli, vrhli se na maminku a vytáhli ji ven. Štěstí, že miminko držela Rivka. Maminka se dala do křiku. Jeden z nich ji udeřil pěstí do obličeje. Druhý jí strhl náušnice, potom jí násilím stáhli prsteny a náramky. Začali se přehrabovat v našich věcech. Vyskočil jsem ven a utíkal jsem, co mi nohy stačily.

„Tatííí!“ ječel jsem.

Lea sebrala odvahu a s křikem vyrazila za mnou. Jeden z lupičů se za námi pustil a brzy by nás dostihl, kdyby právě v tu chvíli nevyšel ze statku tatínek. Jakmile uviděl, že nás ten člověk honí, rozběhl se, vytáhl pistoli a vystřelil do vzduchu. Utíkal vážně rychle. Nevěděl jsem, že dovede tak rychle běhat. Lupič se zastavil, něco křikl na svého společníka a oba se dali na útěk. Tatínek doběhl k nám, uviděl, že maminka krvácí a vyděsil se.

„To je jenom nos,“ uklidňovala ho. Neplakala, jen se snažila zastavit krev, která jí kapala z nosu na halenku.

Tatínek rozbalil náš vzácný koberec, maminku na něj uložil a prohlásil:

„Říkal jsem ti, aby sis na sebe nebrala šperky.“

„Myslela jsem, že to tak bude nejbezpečnější.“

Táta ji nechal zaklonit hlavu a prohmatal jí nos.

„Není zlomený,“ řekl. „Vzalas vatu?“

„Ano, je v košíku.“

„Na chvilku si lehni a pak si ucpi nosní dírky.“

Ze statku vyjel povoz tažený koněm, sedlák ho vedl za ohlávku.

„Vynoste všechno z auta,“ nakázal nám táta.

Začali jsme vykládat věci. Sedlák nezamířil přímo k nám, přešel škarpu v místě, kde byl přejezd pro vozy. Když k nám došel, usmál se a pozdravil maminku. „Jste v pořádku, paní?“

„Ano, jsem. Děkuji.“

„Jsou to bestie,“ prohlásil. „Využívají situace, mizerové.“

Vepředu na voze byl kozlík, kam se mohl posadit kočí, korba byla vystlaná slámou.

Maminka přes slámu přehodila koberec, posadila se na  něj a zády se opřela o postranici. My si sedli také tak, Lea s miminkem vedle maminky a já s Rivkou naproti nim. Tatínek se rozloučil se sedlákem a ten nám popřál šťastnou cestu a ať dobře dojedeme. Tatínek práskl bičem do vzduchu jako skutečný kočí. Netušil jsem, že umí i tohle. Kůň se dal do pohybu. Zamávali jsme sedlákovi a on za námi zavolal:

„Pán Bůh vás opatruj!“

„Dal jsi mu kromě auta i nějaké peníze?“ ujišťovala se maminka.

„Dal.“

„Mami,“ ozvala se Rivka, „a kam vlastně máme dobře dojet?“

„Do Kyjeva.“

„A co je Kyjev? Něco jako Kostopol nebo Rovno?“

„Kyjev je velké město,“ vysvětlovala maminka. „Větší než Rovno i než Lvov.“

Ve Lvově jsem nikdy nebyl, ale moje sestry ho se třídou navštívily.

„To pojedeme do Kyjeva takhle, na voze?“ podivila se Rivka. „Copak jsme sedláci?“

Maminka neodpověděla.

„Mám ti přistavit zlatý kočár?“ zeptal se tatínek.

„Nech toho, Samueli,“ poprosila ho maminka. Tatínek dovedl koně na místo, kde mohl i s vozem přejet škarpu, a sjel ze silnice. Po chvíli jsme najeli na polní cestu.

„Pojedeme po venkovských cestách,“ rozhodl tatínek. „Potrvá to déle, nebude to tak pohodlné a bude to drncat, ale vyhneme se náletům.“

Dojet do Kyjeva trvalo týden. V noci jsme spali na korbě přikrytí dekami, které maminka vzala s sebou, a během dne tatínek zastavoval ve vesnicích a maminka chodila nakupovat jídlo a mléko. Najednou už nevypadala jako dáma. Vlasy si převázala šátkem jako selka a oblékla si obyčejné šaty, které našla v jednom z kufrů. Připadalo mi, že se válka změnila v zábavný piknik s rodiči. Cestou jsme mnohokrát stavěli, nejen na noc nebo kvůli nákupu jídla, ale i tehdy, když měl tatínek pocit, že kůň je unavený.

„Neměl jsem čas si ho prohlédnout a teď vidím, že je hodně starý,“ vysvětloval.

Občas koně vypřáhl, aby se trochu napásl, a od pumpy z některého ze dvorů mu přinesl vodu, my jsme si sedli na koberec, jedli jsme a zpívali si.

Na jedné zastávce k nám přišla žena s batoletem a s pláčem nás prosila, jestli bychom pro ni i pro děťátko neměli něco k jídlu. Maminka jí nabídla místo a dala jí i děťátku najíst a napít. Žena nám děkovala a žehnala nám.

Dva dny předtím, než jsme dorazili do Kyjeva, si na jednom takovém pikniku tatínek zjednal ticho. Hovořil velice vážně. Ještě nikdy jsem ho neslyšel takhle s námi dětmi mluvit.

„Měli byste vědět,“ začal „že až přijedeme do Kyjeva, doprovodím vás na nádraží, a jakmile vám najdeme vlak, budeme se muset rozloučit. Musím se hlásit u své jednotky.“

„Tati,“ vyhrkl jsem nadšeně, „ty budeš bojovat s Němci?“

Maminka mi věnovala káravý pohled. Sestry se rozplakaly a vrhly se na tátu.

Josale nechápal, co se děje, ale rozplakal se taky.

„Hned se utište,“ řekl tatínek rázně.

Všichni zmlkli.

„Nedá se nic dělat,“ pokračoval. „Je válka a já jen doufám, že rychle skončí.“ Rusové se teď sice stahují, ale žádné strachy. Stalin ví, co dělá.“

Maminka nezareagovala tak, jak mívala ve zvyku, jakmile zaslechla zmínku o Stalinovi. Podala miminko Lei, vytáhla balalajku[1] a začala hrát. Uklidnila nás tak. Pokaždé, když jsem na maminku pokradmu pohlédl, viděl jsem, že ještě pořád pláče, nehlasně a bez slz.

Maminka byla učitelkou hudby v kostopolské škole. Zamlada studovala konzervatoř ve Vilniusu. Uměla hrát na nejrůznější nástroje, na klavír, na kytaru a mandolínu a také na balalajku. Doma hrála a k tomu zpívala, měla vysoký, zvonivý hlas. Mnohokrát jsem se pokoušel zpívat taky takovým hlasem, ale marně.

Díky maminčině hraní a zpěvu se vlastně rodiče seznámili. Maminka se narodila ve Vilniusu, její rodina byla ortodoxní a spolu s několika dalšími žila při rabínském dvoře. Sňatky se tehdy obvykle domlouvaly přes dohazovače. V maminčině případě to ovšem bylo trochu jinak.

Dědeček z tátovy strany byl zámožný muž, patřily mu domy, pole a lesy. Jednou se procházel po Vilniusu a najednou zaslechl, jak kdosi překrásně zpívá a hraje na klavír. Bez zaváhání vyběhl po schodech onoho domu, otevřel dveře, které nebyly zamčené, a spatřil za klavírem půvabnou mladou ženu. Její zpěv, hra i krása ho úplně okouzlily. Vrátil se domů a vyprávěl o dívce svému synu Samuelovi, mému tatínkovi. Ten otce vždycky ve všem poslechl, tak tomu bylo například i s komunismem. Šel se na tu mladou ženu podívat. Hned se mu zalíbila. Tak se dědeček z maminčiny strany sešel s dědečkem z tatínkovy strany, dohodli vše včetně věna a úmluvu stvrdili stiskem ruky. Podání ruky mělo tehdy stejnou váhu jako podepsaná smlouva. Za týden se ve Vilniusu konala svatba. Maminka k velké radosti rodičů odešla z domu, v té tobě byla totiž ve svých pětadvaceti považována za „starou pannu“ a navíc měla ještě sedm sester, z nichž vdané byly pouze tři.

Předtím jsem se zmínil o komunismu. Můj dědeček, tatínkův tatínek, v komunismus věřil. Vstoupil do strany a dokonce jí věnoval značnou část svého majetku. Domy a lesy. Tatínek od něj víru v nový svět dostal jako Mojžíš Tóru na Sinaji a stal se aktivním členem strany. Polské úřady ho kvůli tomu pronásledovaly, dva roky seděl ve vězení. Po  propuštění ho polská komunistická strana poslala do Sovětského svazu do důstojnické školy.

Po svatbě museli rodiče putovat od města k městu, aby tatínka znovu nezavřeli. Když prvního září 1939 vypukla druhá světová válka, rozdělili si Rusové a Němci Polsko. Nebylo to poprvé, co tohle Polsku jeho dva „dobří sousedé“ provedli. Tatínek, maminka, moje dvě sestry a já jsme bydleli na území, které získala ruská armáda, dnes je to západní Ukrajina. Oblast byla připojena k Sovětskému svazu a tatínek byl jmenován okresním policejním komisařem, komisařství sídlilo v Kostopoli.

1 Balalajka – lidový hudební nástroj s trojúhelníkovým tělem, podobný mandolíně

Table of Contents

1