Kniha vyšla s laskavou podporou Nadačního fondu obětem holocaustu.

Copyright © 2016 by Trifecta Creative Holdings, Inc.

All rights reserved, including the right to reproduce this book or portions thereof in any form whatsoever. For information, address Gallery Books Subsidiary Rights Department, 1230 Avenue of the Americas, New York, NY 10020.

The views or opinions expressed in this book, and the context in which the images are used, do not necessarily reflect the views or policy of, nor imply approval or endorsement by, the United States Holocaust Memorial Museum, Yad Vashem, or any other content licensor.

Copyright © 2016 by Tilar J. Mazzeo

All rights reserved.

Translation © Karina Matějů, 2017

ISBN: 978-80-7252-732-8

Robertu Milesovi

Zralost je vše[1]

1 Shakespeare: Král Lear, přel. Martin Hilský

Předmluva

Krakov 2009

Když jsem poprvé v roce 2009 přijela do Polska, myslela jsem, že jedu jen na dovolenou. Bratr, který pracoval pro americké ministerstvo zahraničí, žil se ženou už několik let v Krakově a ještě předtím bydleli ve Wroclawi. Byli svědky přeměny celé země po pádu komunistického režimu i jejího vstupu do Evropské unie. Jejich téměř dvouletá dvojčata se učila první polská slůvka. Švagrová pracovala kousek za městem jako ředitelka mezinárodní školy.

Ani jeden z nás se o náboženství nikdy zvlášť nezajímal, i když jsme všichni tři pokřtění katolíci. V krakovském Starém Městě, které na rozdíl od Varšavy nebylo poničené nálety, ani částečně srovnané se zemí, jsme ale s radostí obdivovali středověkou architekturu katolického Polska. Místem s nejsilnější atmosférou pro mě však byla židovská čtvrť Kazimierz, kam si turisté jezdí prohlédnout továrnu Oskara Schindlera i ulice a dvorky, kde se natáčel slavný Spielbergův Schindlerův seznam. Pokud si totiž chcete představit, jak ve čtyřicátých letech minulého století mohlo vypadat varšavské ghetto, nemá smysl jezdit do Varšavy. Zbylo z něj jen pár domů. Nacisti celé ghetto na jaře roku 1943 srovnali se zemí. Po Varšavském povstání, které vypuklo o víc než rok později, pak zničili i zbytek města, nezůstala z něj ani desetina všech budov. Současná Varšava je celá postavená znovu.

Škola, kde byla ředitelkou žena mého bratra, procházela tehdy rekonstrukcí, upravovala se zahrada a stavěl plot. Švagrová se smála, že tráví většinu dne peskováním místních řemeslníků a že se díky tomu naučila slušnou zásobu polských sprostých slov. Budova školy stála v polích, kolem bylo jen pár vilek. Když jsme při mé návštěvě došly až na kraj školního pozemku, na jehož konci byl malý neudržovaný lesík, zeptala jsem se mezi řečí, komu to tu asi patří, že se o to nikdo nestará. Švagrová se na mě podívala, pomalu se nadechla a řekla, že „odtud odjížděly vlaky do tábora v Osvětimi. Sice ne přímo z tohohle místa, ale kousek odtud“.

Ze začátku se sem chodila procházet mezi stromy, dodala. Ale prvního listopadu, na svátek Všech svatých, našla podél celé cesty, která lesík vroubila, všude rozsvícené svíčky a pochopila, že se tu asi odehrálo něco strašného.

Až později jí místní prozradili, že to bylo v roce 1945, když Němci ustupovali před Rudou armádou. V Polsku se z jejího příchodu moc neradovali. Sovětští vojáci znásilňovali ženy, neunikla jim žádná, od školaček po staré babcie. A když Rusové narazili na Němce, udělali s nimi krátký proces. Podobných anonymních masakrů, jako byl tenhle, se po celém Polsku odehrály stovky. Za komunismu by se tu nikdo svíčku zapálit neodvážil, ale teď to jde. Starší lidé, a hlavně ženy si na to ještě dobře pamatovali. „Jako kdyby válka ještě neskončila,“ řekla švagrová vážně. „I když se o tom dodnes moc nemluví, je celé Polsko jeden velký hřbitov plný anonymních hrobů.“

Vrátily jsme se zpátky do školy, plné veselých hlasů malých dětí. Nemohla jsem přestat myslet na mrtvé Němce, koleje, které vedly do Osvětimi, a na příběhy o nemluvňatech, která nacisti vyrvali matkám a mlátili jimi o zeď, až je zavraždili. Představila jsem si synovce a neteř. Kdyby se tohle někdo pokusil udělat mým dětem, chtěla bych ho zabít. Večer předtím se mě bratr zeptal, jestli se chci do Osvětimi podívat. Nechtěla jsem.

Teprve o několik let později mi švagrová jako první vyprávěla o „Schindlerovi v sukních“, Ireně Sendlerové. Zdánlivě spolu naše dva rozhovory nesouvisí časově ani místně, přesto jen díky nim vznikla tahle kniha. Už napořád budu mít příběh Ireny Sendlerové spojený s opuštěným lesíkem kdesi v Polsku a školní chodbou plnou dětských hlasů. To se ale spisovatelům stává.

Příběh Ireny Sendlerové byl dlouho zapomenutý, teprve po pádu komunistického režimu ji Poláci začali oslavovat jako hrdinku. Ireně a skupině jejích přátel a věrných spolupracovníků se podařilo propašovat z varšavského ghetta stovky nemluvňat v kufrech, krabicích i v rakvích. Starší děti prováděli páchnoucími a nebezpečnými kanalizačními stokami. Museli se přitom mít na pozoru nejen před německými strážemi, ale i před židovskou policií. Ireně pomáhaly mladé Židovky, patnáctiletá statečná děvčata, z nichž většina zemřela při povstání v ghettu. Irena milovala svého židovského přítele, kterého se jí a jejím přátelům podařilo schovávat celou válku. Působila drobně a nenápadně, měla ale nezlomného ducha, silnou vůli a pronikavou inteligenci. Měřila jen metr padesát, na začátku války jí ještě nebylo ani třicet, a přesto dokázala zorganizovat síť desítek Varšavanů ochotných pomoci bez ohledu na náboženské předsudky a celé té malé armádě neohroženě velela.

Než ji zatklo a mučilo gestapo, zachránila Irena Sendlerová více než dva tisíce židovských dětí. I přes nebezpečí, které jí hrozilo, opatrovala seznamy s jejich jmény, aby je rodiče po válce zase našli. Nemohla vědět, že skoro všechny jejich matky a otce nacisti zavraždí v plynových komorách v Treblince. Jako přesvědčená socialistka také nemohla tušit, že její vlastní děti budou za to, co se za války snažila dělat, perzekvovány komunisty.

Irena Sendlerová byla sice opravdická hrdinka, žena neskutečně odvážná a morálně silná, ale nebyla proto ještě svatá. Vyprávět o ní jako o bezchybné svaté ženě by znamenalo lhát, protože chybovat je lidské. Vždy, když jsem v Izraeli nebo v Polsku mluvila s někým, kdo přežil válku, slyšela jsem v různých obměnách totéž: „Nerad o tom, co se tehdy dělo, mluvím s někým, kdo to sám nezažil. Jedině ten, kdo tam tehdy byl, dokáže pochopit, proč se lidi chovali tak, jak se chovali, a co při tom riskovali.“ Irenin milostný život nebyl zrovna uspořádaný a podle pravidel. Trápila se, že není lepší manželkou a dcerou. Vystavovala nemocnou a křehkou matku nebezpečí a nic jí o tom neřekla. Někdy se chovala nezodpovědně, upřednostňovala ideály před realitou a ve svém altruismu uměla být až sobecká. Často selhávala jako matka. Byla hrdinka – i když sama to slovo nesnášela – a přitom úplně obyčejný chybující člověk. Kromě toho měla Irena Sendlerová zvláštní dar, uměla svým vzorem, svou odvahou a přesvědčením strhnout i ostatní a společně pak dokázali neuvěřitelné věci.

Celou tu dobu, co jsem psala knihu o Ireně, jsem musela obdivovat, jak stateční byli i tihle „ostatní“, desítky mužů a především žen, které jí pomáhaly. Irena sama později vzpomínala, že pro každé dítě, které se podařilo zachránit, riskovalo své vlastní životy aspoň tucet statečných a obětavých lidí z celé Varšavy. Bez nich by nedokázala nic. Všichni, kdo s ní spolupracovali, riskovali opravdu hodně. Tomu, koho nacisti přistihli, jak pomáhá Židům, popravili před očima celou rodinu – včetně jeho dětí. Nikomu, kdo někdy miloval dítě, netřeba vysvětlovat, jak moc bolí jen pomyšlení na jeho ztrátu, a většina Ireniných přátel měla malé děti. Přesto jí žádný z nich nikdy neodmítl pomoc. Irena sama vzpomínala, že nikdo z těch, koho za války oslovila, k sobě nikdy neodmítl vzít židovské dítě.

Toto je příběh Ireny Sendlerové, dětí, které zachránila, a mnoha „dalších statečných“. A je to také složitý a někdy hodně temný příběh všech odvážných Poláků. Budete-li mít ze začátku pocit, že je v knize moc jmen, nezapomínejte, že vypráví jen o zlomku těch, o kom víme, že Ireně pomáhali. A že ke konci knihy už je jmen o moc míň než na začátku. Svým vyprávěním se jim pokouším vzdát aspoň malou poctu. Jejich životy, a někdy i jejich smrt, vypovídají o tom, že i obyčejný člověk je schopen čelit nelidskému zlu.

Prolog

Varšava, 21. října 1943

Aleja Szucha. Irena Sendlerová dobře věděla, kam jedou. Přední dveře se zabouchly a černé policejní auto se s trhnutím rozjelo. Oblékala se ve spěchu a světlé, krátce střižené vlasy měla rozcuchané.

Před dům vyběhla Janka Grabowská. Ačkoli riskovala, že tím popudí vojáky, stihla jí na poslední chvíli vrazit do ruky boty. Irena si je ani nezavázala. Soustředila se jen na jedno: neztratit hlavu a vypadat klidně. Netvářit se vyděšeně. Jak to říkaly židovské matky svým dětem, když je předávaly do péče úplně cizím lidem. Irena sice nebyla Židovka, ale tvářit se vyděšeně pro ni bylo právě tak nebezpečné.

Nesmí si myslet, že mám důvod se bát. Nesmí zjistit, že se bojím. Opakovala si v duchu. Kdyby poznali, že něco tají, všechno by bylo ztracené.

Jenže Irena byla vyděšená. Byla ochromená hrůzou. Máloco budilo v Polsku roku 1943 takový děs jako Aleja Szucha, Szuchova třída. Sídlo varšavského gestapa. Už strohé průčelí, které vedlo do dvora obklopeného několika dalšími budovami, vypadalo hrozivě, jako by bylo navržené přímo pro nacisty. Dlouhými chodbami se nesl křik a pláč vězňů. Zápach moči a strachu, kterému se nedalo uniknout. Dvakrát denně, před polednem a navečer, přijížděly černé dodávky z vězení Pawiak pro zmlácené trosky těl.

Irena odhadovala, že může být kolem šesté ráno. Nanejvýš půl sedmé. Brzo vyjde nad Varšavu pozdně říjnové slunce. Irena už ale byla několik dlouhých hodin vzhůru. Stejně jako všichni u nich doma. Večer k nim přišla Janka, její blízká spolupracovnice a kamarádka, oslavit Irenin svátek. Dopřály si pár chlebíčků a zajedly je kouskem dortu a pak si Irenina nemocí zesláblá matka a teta, která u nich byla zrovna na návštěvě, odešly lehnout vedle do ložnice. Už bylo po zákazu vycházení, takže u nich Janka musela přespat. A tak si ještě chvíli povídaly a popíjely panáky a čaj.

Usnuly chvíli po půlnoci. Ve tři ráno už obě dávno tvrdě spaly na rozkládací posteli. Jen Irenina matka Janina se v zadním pokoji neklidně převracela. Veselé špitání z vedlejšího pokoje ji uklidňovalo, ale teď v tom tichu ji trápily bolesti a doléhaly na ni černé myšlenky. Bála se o Irenu, podle jejího napjatého výrazu poznala, že něco není v pořádku. Najednou tmu prořízl zvuk, který sem vůbec nepatřil. Dupání těžkých bot rozléhající se po schodišti. Ireno! Ireno! Matčin šepot vytrhl Irenu ze spánku. Jeho naléhavost ji okamžitě probudila. Hned pochopila, co to znamená. Ta chvilka, během které měla čas urovnat si v hlavě myšlenky, dělila jejich životy od smrti.

Za pár vteřin už bušilo na dveře gestapo. Vyděšená Irena cítila na jazyku nepříjemnou kovovou pachuť a strachy se jí svíral hrudník, jako by do ní někdo pouštěl elektřinu. Jedenáct gestapáků na ně tři hodiny řvalo, bili je a ponižovali, rozřezali polštáře a na kusy rozbili police i kredenc. Vytrhali prkna z podlahy a rozmlátili nábytek.

Seznamy dětí ale nenašli.

Na těch teď nejvíc záleželo. Byly to jen tenoučké útržky srolovaného cigaretového papíru, na kterých si Irena vedla všechny své záznamy. Vlastní šifrou na ně zapisovala jména a adresy židovských dětí, které se jí a jejím přátelům podařilo zachránit před nacisty, stovek, tisíců dětí, které opatrovali a schovávali na tajných místech po celé Varšavě i za městem. Těsně před tím, než se pod náporem pěstí a kopanců rozrazily dveře, se Ireně podařilo hodit seznamy přes stůl Jance, která je s chladnou duchapřítomností strčila do podprsenky, hluboko do podpaždí. Jestli prohledají Janku, bude všecko ztracené. Pak by nevynechali ani Jančin byt, kde schovává Židy. Irena s nevěřícnou úlevou sledovala, jak pod rozbitým nábytkem postupně mizí kabelka s padělanými doklady a balíčky nelegálně držených bankovek, a gestapáci tak sami pohřbívají usvědčující důkazy. V tu chvíli se jí chtělo padnout vděčně na kolena. A když jí došlo, že nechtějí zatknout ani Janku ani její matku, ale jenom ji, málem se jí radostí podlomily nohy. Ovládla se, aby se nezačala hystericky smát. Musíš se oblíknout, říkala si. Co nejrychleji se oblíknout a odjet. Rychle na sebe natáhla obnošenou sukni, kterou jen před pár hodinami přeložila přes opěradlo kuchyňské židle, a ve spěchu si zapínala svetr, aby snad gestapáci nezměnili názor a nechtěli pokračovat v prohledávání. Vyšla z bytu bosa. Ani si toho nevšimla, až když ji doběhla Janka s botami.

Auto se na každém rohu zakymácelo. Konečně měla Irena čas přemýšlet o tom, co ji čeká. Dřív nebo později ji určitě zabijí. Tím si byla jistá. Vždycky to tak dopadlo. Ze Szuchovy třídy ani z Pawiaku, z vězení, kam zmlácené a polomrtvé vězně převáželi mezi vyšetřováním, se lidi nevraceli. Ani z táborů v Osvětimi nebo v Ravensbrücku, kam gestapáci posílali „nevinné“, kteří jejich vyšetřování přežili, se ještě nikdo zpátky nevrátil. A Irena Sendlerová nebyla nevinná.

Auto, napadající na pravou stranu, mířilo spícím městem na jihovýchod. Kratší cesta by vedla širokými předválečnými bulváry, které lemovaly nejdřív ze západní a pak z jižní strany zbořeniště, kde ještě nedávno stálo varšavské ghetto. Během prvních let okupace dokázala Irena do ghetta projít a zase se vrátit někdy i třikrát nebo čtyřikrát za den. Pomáhala svým bývalým spolužákům a spolužačkám, židovským učitelům... a tisícům židovských dětí. Denně riskovala, že ji zavřou nebo na místě popraví. Na podzim roku 1943 už ale z ghetta zbyly jen ruiny a hromady suti. Obrovský hřbitov, prosáklý krví. Po židovském povstání srovnali nacisti ghetto se zemí a její kamarádka Ala Gołąb-Grynbergová v tom pekle zmizela. V odboji kolovaly zvěsti, že je Ala naživu, v pracovním lágru Poniatowa, a že spolu s ostatními vězni plánují útěk. Irena se nevzdávala naděje, že až tahle nelidská válka skončí, vrátí se Ala pro svou dceru Rami, kterou jí pomohla schovat v sirotčinci.

Projížděli jen pár bloků od místa, kde dřív stála Polská svobodná univerzita. Irena sice vystudovala sociální práce na Varšavské univerzitě, která byla na druhé straně města, ale ve třicátých letech trávila většinu času na svobodné univerzitě. Právě tady vznikla jejich odbojová skupina. Skoro všechny její spolupracovnice patřily před válkou do kroužku kolem profesorky Heleny Radlińské. Díky ní vytvořily docela velkou a dobře zorganizovanou odbojovou síť, o kterou se teď asi gestapo zajímá. Irenin nevinný dívčí výraz klamal, ale bylo jí tehdy už něco přes třicet. Nacistům se právě podařilo chytit jednu z hlavních osobností polského odboje. Irena mohla jedině doufat, že to nevěděli.

Důstojník vmáčknutý vedle ní, ve vysokých kožených botách a s bičíkem a obuškem v ruce, poklimbával. Už měl po noční, po šichtě plné teroru a hrůzy. Irena seděla na klíně mladému vojákovi, nemohlo mu být víc než osmnáct, devatenáct. Snad oba usnuli. Navenek se tvářila klidně, ale hlavou jí rychle běžely myšlenky, jedna za druhou. Musí toho tolik promyslet a má tak málo času.

Janka věděla, jak moc jsou seznamy důležité – a jak nebezpečné. Jestli na ně gestapo přijde, spustí se vlna zatýkání a poprav. Všechny židovské děti pošlou na smrt. Popraví všechny, kdo se o ně starají a schovávají je u sebe. Zofii a Stanisława. Władysławu a Izabelu. Marii Palesterovou. Marii Kukulskou. Jagu. A neušetřili by ani nemocnou a slabou Ireninu matku, která ani netušila, co všechno její dcera v odboji dělá. Nacisti zachovávali důsledně princip kolektivní viny. Za jednoho člena rodiny trestali všechny jeho příbuzné. Irenu znova přepadl pocit viny, že své mámě není lepší dcerou. Že je tolik po svém idealistickém otci.

Jestli se seznamy ztratí nebo je Janka zničí, je tu další neřešitelný problém. Pokud se Irena nedostane ven, nebude, kdo by je dal znova dohromady. Irena celé té malé podzemní armádě velela a jako jediná znala všechny detaily. A všem matkám a otcům, které odváželi do Treblinky, slíbila, že jejich dětem jednou řekne, jak moc je jejich rodiče milují. Jestli to nepřežije, nebude nikdo, kdo by slib dodržel.

A ještě jedné myšlenky se nemohla zbavit: Kdo o její smrti řekne Adamovi Celnikierovi? Adamovi. Jejímu Adamovi. Její manžel, Mietek Sendler, byl teď někde v německém zajateckém táboře a bude trvat týdny, možná měsíce, než se o její popravě dozví. Pokud sám bude ještě naživu. Ale s Mietkem se rozešli už před válkou. To Adama milovala, Adama, který se schovával u přátel pod falešným jménem a novou identitou. Jako jeden z mála varšavských Židů sice zatím přežil, ale jeho život visel neustále na vlásku.

Zvuk motoru černého gestapáckého auta se rozléhal tichými ulicemi ranní Varšavy. V každé zatáčce se vojáci na chvilku probrali. Teď se Irena musí připravit na to, co ji čeká. Budou ji mučit, ale nesmí jim nic prozradit. Závisí na tom tolik životů. Přece už tolikrát riskovala život, aby se jí ty děti podařilo zachránit. Byla rozhodnutá, že než umře, nic z ní nedostanou. Ale co když nebude dost silná, aby mučení vydržela? Co když to bude taková bolest, že prozradí i to, kde se schovává Adam? Sama si nebyla jistá, kolik vydrží. Jistá si nebude ani, až ji budou bít obuškem a lámat jí kosti trubkami.

Ráno bylo chladné a musela se hodně ovládat, aby se neroztřásla strachy. Teď, v posledním úseku cesty, se mohlo auto plynule rozjet po širokém bulváru směrem na východ. Za chvíli tam budou. Aleja Szucha. Bude se muset svléknout, prohledají ji, budou ji vyšetřovat a mlátit. Budou jí vyhrožovat a zastrašovat ji. Čeká ji týrání, bití a krutost, jakou si ještě neumí představit. Znovu ji zamrazilo. Aby si trochu ohřála ruce, strčila je aspoň na chvíli do kapes u kabátu.

V tu chvíli se jí srdce sevřelo leknutím. Prsty se dotkla něčeho lehkého, tenkého a šustivého. Cigaretový papír. Úplně na něj zapomněla. Byla na něm adresa. Pro někoho, s kým se ten den měla sejít, znamenal smrtelné nebezpečí. Svírala ho mezi prsty.

Table of Contents

Předmluva

Prolog