Original title: Chicken Soup for the Soul: True Love:

101 Heartwarming and Humorous Stories about Dating, Romance, Love, and Marriage.

Published by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,

Copyright © 2009 by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC.

This edition published under arrangement

with Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,

PO Box 700, Cos Cob CT 06807-0700 USA.

All Rights Reserved.

Translation © Bronislava Bartoňová, 2017

ISBN 978-80-7252-719-9

Předmluva

Kristi: Každý má rád příběhy o veliké lásce, a tak jsme měli ohromnou radost, když jsme dostali nabídku stát se součástí rodiny Slepičích polévek a podílet se na vzniku této knihy. Pro mě osobně to není první práce pro Slepičí polévku, už kdysi mi v jednom souboru vyšel příběh a moje maminka napsala pro jednu Slepičí polévku historku o mé krasobruslařské kariéře.

Bruslení je nádherné, ale láska je ještě krásnější. Koneckonců, všichni po ní toužíme a většina z nás ji dříve či později najde. Já a Bret máme to štěstí, že máme vše – dobrou práci, pevné manželství a skvělou rodinu. Ale málem jsme to neměli…

Bret: Poznali jsme se na olympiádě v roce 1992. Já hrál v americkém hokejovém týmu a Kristi reprezentovala Spojené státy v krasobruslení. Tenkrát získala zlato. S Nancy Kerriganovou obcházely olympijskou vesnici a seznamovaly se s dalšími americkými reprezentanty. Kristi si nás všechny získala – byla šťastná jako dítě, že je tady, nadšeně fandila našemu hokejovému týmu a radovala se, že patří k nám.

Kristi: Bylo tam asi pětadvacet hokejistů. Pár jsem si jich zapamatovala, ale zrovna Breta ne. Když jsme se pak po několika letech znovu setkali ve Vancouveru a on mi připomněl, že jsme se viděli na minulé olympiádě, musela jsem si projít staré fotky, abych zjistila, kdo to je.

Ve snu by mě nenapadlo, že někdy budu chodit zrovna s hokejistou. Když jsme byli malí, my krasobruslaři jsme se vždycky hádali s „hokejkami“ o kluziště.

Bret: Byli jsme děcka.

Kristi: Ale když jsme se setkali znovu a byli jsme představeni, stál právě vedle mě jeden z mých choreografů a ten poznamenal, že to je přece ten sympaťák, který po mně tenkrát pořád koukal! Červenala jsem se, jako kdybych se ocitla zase na základce.

Než mě Bret požádal o ruku, chodili jsme spolu asi tři roky. Bret hrál za Vancouver Canucks a já bydlela v Bay Area, takže na Vánoce jsme spolu mohli strávit jen den a půl, přesně čtyřicet hodin! Bret mi volal, že zmeškal let. Byla jsem smutná. Ve Vancouveru řádila vánice, Bretovi nejelo auto a nesehnal taxík, protože ve Vancouveru nejsou na intenzivní sněžení zvyklí.

Bret: Štědrý den jsme trávili s Kristiinou rodinou a já si přál, abychom večer byli spolu jen my dva – abych ji mohl požádat o ruku. Jenže Kristi mi oznámila, že s námi bude její sestra a švagr. Vzal jsem si tedy její sestru stranou, řekl jí, že mám v kapse zásnubní prsten, a poprosil ji, zda by nemohli hned po večeři odejít.

Kristi: Bret byl pořád mrzutý, že dorazil pozdě, a tak mi chvíli trvalo, než mi došlo, co se děje, a potom jsem si říkala: „Nedělej to, já jsem dneska celý večer strašně protivná.“ Ale nakonec jsme se spolu ocitli v nejvyšším patře hotelu Marriot v centru San Franciska, s dechberoucím výhledem na celé město, a Bret se vyjádřil. A já samozřejmě řekla ano.

Naši byli nadšení a my se rozhodli pro malou rodinnou svatbu na Havaji. Celá naše rozvětvená rodina jezdí tradičně na dovolenou na Velký ostrov, na Orchid Mauna Lani. Tam jsme to měli vždycky rádi a představovali jsme si, že svatba tam bude překrásná.

Jistě si dovedete představit, jak to dopadlo. Dopřáli jsme všem víc než rok na naplánování, a tak dorazilo 100 % všech pozvaných – přes tři sta lidí. Zabrali jsme celý hotel. Bylo to neuvěřitelné. Svatební oslavy trvaly pět dní, protože všichni dorazili s několikadenním předstihem, a když jsme se pak v sobotu brali, všichni už se mezi sebou znali.

Bret: U slavnostního oběda jsem významně zabodoval, když jsem své nevěstě zazpíval Dylanovu píseň „Make You Feel My Love“. Scott Hamilton pak v magazínu People napsal, že „jediné ženské oko v sále nezůstalo suché.“

Kristi: To bylo v roce 2000. Tři roky nato se nám narodilo naše první dítě, Keara, a dva roky poté přišla Emma. Dcerky jsou naše největší štěstí. Když se stanete rodiči, nesmírně vás to sblíží, vznikne mezi vámi velmi silné pouto. Také si začnete intenzivněji uvědomovat, jaké hodnoty chcete ve své rodině prosazovat. A hlavně mnohem lépe porozumíte vlastním rodičům.

Naše manželství je ve srovnání s mnoha jinými, o nichž se píše v této knize, relativně mladé, přesto nás téma lásky se všemi těmi lidmi spojuje. Je zábavné číst si o namlouvání, svatbě a připomínat si při tom vlastní zážitky. Moc se nám líbí zejména příběhy, kde dlouholetí manželé líčí, jak se jim povedlo udržet dobré manželství a pevný a láskyplný vztah. Některé příběhy jsou vtipné, jiné vám vženou slzy do očí. Každý tu najde něco, co ho osloví – i vy, pánové! My ženy přece víme, že dovedete ocenit dobrý příběh – že ano, Brete?

Bret: Samozřejmě, lásko.

~Kristi Yamaguchiová a Bret Hedican

Úvod

Můj velmi přemýšlivý syn, který studuje posledním rokem na univerzitě a mnoho let chodí s jednou báječnou dívkou, vymyslel úžasnou metaforu pro vztah – přirovnává jej ke stroji, soustavě rozmanitých, vzájemně spolupracujících součástek. Když je stroj nový, všechno jen jen svítí. Hrany jsou ale trochu ostré, a když se dostanou k sobě příliš natěsno, trochu to drhne. Časem se stroj přestane lesknout, není už tak krásně nový, ale hrany se obrousily a chod stroje je hladší. Čas od času pronikne do soukolí nějaká ta nečistota, kterou je potřeba co nejdříve odstranit, aby stroj mohl běžet svižně dál a nehromadil se v něm další neřád.

Občas vyvstane zásadnější problém. Stroj se může porouchat. Je-li však dobře udržovaný, nezničí ho to. Poškození možná zanechá stopy, ty však nebudou mít žádný vliv na výkon stroje. Anebo se soukolí zasekne cizím předmětem, nějaké kolečko se ohne, rozláme…, ale stroj usilovně běží dál a součástky spolupracují rok za rokem stále lépe a lépe, třebaže některé už chybí.

Naše vztahy jsou přesně jako ten metaforický stroj. Součástky časem zajdou, zmatní, ztratí lesk a opotřebují se, ba i polámat se některé mohou, ale pokud o stroj pečujeme, bude jeho chod stále hladší. Když se stroj zničí tak, že už nejde opravit, a my se rozejdeme, musíme začít zase s novým strojem.

Tato kniha je sbírkou inspirativních příběhů o lásce, namlouvání a manželství. Najdete tu rozmanité příběhy o zamilování a prvních schůzkách i o žádostech o ruku a svatbách, o druhých šancích a o lásce v „podzimu života“, o vztazích, které vydržely celý život. Každý tady najde něco, co ho osloví, ať už zrovna hledá novou lásku, žije ve šťastném a spokojeném vztahu anebo se snaží udržet hroutící se manželství. V této knize se s vámi opravdoví lidé dělí o své opravdové zkušenosti.

S naší asistentkou D’ette Coronaovou jsem přečetla snad tisíce čtenářských příběhů, které nám přišly, a tato práce nás skutečně pohltila. Kdo by neocenil dobrý příběh o veliké lásce? Smály jsme se, slzely, zkušeně přikyvovaly, nevěřícně kroutily hlavami a nakonec jsme byly smutné, že je hotovo a kniha putuje do tisku.

Teď je tedy řada na vás. Připravte se na skvělé čtení. My doufáme, že vám tyto příběhy pomohou při udržování vašeho „stroje“, anebo že vám dodají naději, že váš příští stroj se už neporouchá a bude vám sloužit až do smrti.

~Amy Newmarková

vydavatelka Slepičí polévky pro duši

(1) Jak jsme se poznali

To, že jste se zamilovali, poznáte podle toho,

že nemůžete usnout,

protože skutečnost je krásnější než sny.

~dr. Seuss

Zaostalý

Nemilujeme druhého proto, jak vypadá, co má na sobě

nebo že má skvělé auto, ale proto, že zpívá píseň,

kterou slyšíme jen my.

~neznámý autor

Bylo mi šestadvacet, byla jsem svobodná a právě jsem si koupila svůj vlastní byt. Byl to můj první „dospělácký“ počin. Když jsem měla za sebou všechno papírování, rozhodla jsem se, že než se přestěhuju, dám si pauzu a navštívím nějaké kamarády.

Kamarádka, za kterou jsem se vydala jako první, si nikdy nepotrpěla na formality, a tak jsem bez klepání otevřela dveře a vstoupila dovnitř. Prošla jsem předsíní, vešla do obývacího pokoje – a tam seděl na pohovce člověk, kterého jsem neznala. Překvapil mě.

Představil se jako Martin. Nemohla jsem se ubránit dojmu, že je nějak divně oblečený. Nejsem žádná stylistka, ale stejně jsem si říkala, na co ten kluk asi myslel, když se ráno oblékal.

Posadili jsme se v obýváku a začali se bavit. Martin toho ale moc nenamluvil. Matka mě vždycky vedla k tomu, že při společné konverzaci není slušné druhého opomíjet, a tak jsem se snažila zapojit Martina do hovoru. Ale ať jsem mu řekla cokoliv, jenom něco zamumlal, pokrčil rameny nebo mě odbyl jednoslovnou odpovědí.

Dospěla jsem k závěru, že asi bude nějak mentálně zaostalý. To by vysvětlovalo jeho společenskou neobratnost i to jeho nemožné oblečení. Jakmile jsem přijala toto vysvětlení (je retardovaný!), automaticky jsem na něho začala mluvit pomalu a hlasitě, jak už to tak lidé dělávají, když se setkají s takovým člověkem. Působí to trapně a já jsem nebyla výjimkou. Musela jsem vypadat jako úplný idiot – zvlášť s ohledem na to, co jsem se dozvěděla později.

Po několika hodinách jsem se zvedla, že půjdu domů. Čekalo mě balení a stěhování do nového domova.

Několik dnů poté jsem koupila rolety do oken. Při jejich montáži jsem ale zjistila, že potřebuju šroubovák, který nemám. Zamířila jsem tedy ke kamarádce, abych se jí zeptala, zda ho nemá a nemohla by mi jej půjčit.

Dozvěděla jsem se, že šroubovák, jaký potřebuju, má kdesi v dílně její manžel, ale ten se ještě nevrátil z práce a ona neví, kde přesně ho má schovaný. Pak si ale uvědomila, že ve vedlejší místnosti je Martin, a že se ho zeptá, jestli takový šroubovák nemá.

Martin se vzápětí objevil ve dveřích a tentokrát měl s plynulou řečí zjevně ještě větší problémy než posledně. A s výběrem oblečení si také opět nelámal hlavu. Usilovně vykoktal, že šroubovák má, a ještě mi nabídl, že přijede a rolety mi namontuje.

Sevřel se mi žaludek. Nevěděla jsem, co říct. Byla jsem sice přesvědčená, že postižení by měli v životě dostávat stejné šance jako normální lidé, ale nebyla jsem si jistá, jak moc je Martin postižený a jestli ho můžu pustit k takové práci, navíc k sobě do bytu… Umí vůbec řídit? A zvládne tu práci? Můžu mu věřit? Přece ho vůbec neznám.

Nakonec jsem se však zhluboka nadechla a souhlasila. Jestli s ním nemá problém kamarádka, tak proč bych s ním měla mít problém já? Přece by mi řekla, kdyby bylo něco v nepořádku. A tak jsem nasedla k němu do auta a vyrazili jsme ke mně domů.

Když jsme dorazili na místo, vytáhl Martin z auta krabici s nářadím a šli jsme nahoru. Musím říct, že na mě okamžitě udělal dojem. Než začal, všechno si nesmírně pečlivě změřil a dával bedlivý pozor, aby nepoškodil nebo neumazal moje zbrusu nová okna.

Pohyboval se od jednoho okna k druhému a já chodila za ním a dívala se, jak pracuje. O jeho schopnostech už jsem nepochybovala. Jenom jsem měla pořád nutkání zapříst s ním rozhovor. A při tom jsem si všimla něčeho zvláštního. Když byl Martin ke mně zády, mluvil docela normálně. Ale jakmile jsme stáli tváří v tvář, mumlal, že mu nebylo rozumět.

A potom mi to došlo. Martin vůbec není retardovaný. To by měl přece obtíže s mluvením pořád.

U posledního okna mi řekl, že jde s našimi společnými kamarády v pátek večer ven, a zeptal se mě, jestli nepůjdu taky. Bez váhání jsem vyhrkla, že ano. Samotnou mě to překvapilo, takhle jsem se obyčejně nechovala.

Když jsem Martina poprvé potkala, ve snu by mě nenapadlo, že bude jednou mým mužem. Ale čtyři měsíce nato jsme slavili svatbu. Než jsme si řekli své „ano“, mluvil už mnohem lépe. Po několika měsících jsem mu svěřila, jaký jsem z něho měla první dojem. Smál se a přiznal, že koktal, jen když se mi musel dívat do očí, protože jsem podle něj byla ta nejkrásnější žena, jakou kdy viděl, a to ho strašně znervózňovalo.

Sevřelo se mi srdce.

Možná si ještě říkáte – a co to jeho nemožné oblékání? Inu, Martin je barvoslepý.

Myslím, že bychom neměli lidi odsuzovat podle prvního dojmu. Kdybych to udělala já, připravila bych se o toho nejbáječnějšího manžela, jakého bych kdy mohla potkat.

~Toni-Michelle Nellová

Table of Contents

Předmluva

Úvod

(1) Jak jsme se poznali

Zaostalý

(2) Dobrodružné randění

(3) Co se má stát

(4) Žádost o ruku

(5) Svatba

(6) Aby láska vydržela

(7) Lekce opravdové lásky

(8) Smích, koření života

(9) Dárky z lásky

(10) Navždy

Podělte se s námi i vy