Monika Kompaníková

Piata loď

(Ukážka)

Elektronická kniha

Title: Piata loď

ISBN 978-80-8108-018-0 (slovak edition)

Copyright © Monika Kompaníková, MMX

Cover © Svätopluk Mikyta, MMX

Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMX

First edition.

All rights reserved.

LODE V MOJICH SNOCH sa plavia často. Drevené lodičky vyzerajú ako objekty z animovanej rozprávky, v ktorej sa môže stať čokoľvek. Sú kostrbaté, stlčené z hrubo otesaných dosák. Škáry medzi rebrami majú vymazané tmelom a všetky nerovnosti zakrýva vrstva kobaltovej modrej alebo bieloby. Pôsobia krehko a nestabilne, no prívetivo. Niekedy je ich súčasťou kabínka, v ktorej sa možno schovať, niekedy sú to len prázdne škrupinky bez vesiel a lán. Kolíšu sa na hladine, v stojatej vode bez prúdu, v bezvetrí. Keď sa prebudím, som mokrá a unavená, bolia ma ruky. Vlasy mám zlepené. Prebudím sa sklamaná a neuspokojená, s pocitom, že som vyplytvala veľa energie, ale nič som nedosiahla, ani dno, ani prístav. Spodné prúdy ma nezachytili a vietor sa krúti uväznený v nejakej kotline, ďaleko od vody.

PO PRVÝ RAZ som lode videla pred takmer dvadsiatimi rokmi počas kratučkého odpočinku, ktorý bol viac zaváhaním v bdení, než skutočným spánkom. Zostal po ňom skôr pocit ako obraz, ľahká nevoľnosť.

Bola som v záhrade, ležala som v tráve. Suché augustové byle ma bodali cez tričko a ja som hrala takú moju jednoduchú hru, vydržať, kým sa nestane niečo banálne a predvídateľné – kým nedopadne list na niektorý konkrétny kus zeme, kým sa hrana tieňa nespojí s kameňom, kým nezapíska drozd. Ak sa tak stane, pohnem sa a poškriabem, ak nie, vydržím ležať bez pohnutia. Čakala som, kedy sa ohlási ďalší vlak slabým signálom a potom prenikavým zvukom kovu leštiaceho iný kov. Pokiaľ sa ten dôverne známy zvuk neozval, nepohla som sa, ani tričko som si nenapravila. Snažila som sa vydržať, aj keď som musela zaťať zuby, lebo stvoly boli ostré ako ihlice. Ležala som ešte asi päť minút, ruky doširoka rozhodené, skryté medzi steblami, otočené dlaňami k nebu. Cítila som, ako mi po dlani lezie mravec. Naostatok som sa trochu pomrvila, mravec zliezol z mojej ruky a ja som sa na chvíľku stratila v čase a priestore. Zdalo sa mi, že ležím na dne loďky. Loďka sa kolísala a uspávala ma. Spánok v spánku. Cez privreté oči som videla len modré nebo, čisté a iskrivé, okraje loďky a jedno veslo položené nado mnou, krížom cez okraje. Keď bude čas vstať, chytím sa oboma rukami vesla a vytiahnem sa nahor, napadlo mi. Kedy bude čas vstať? Ako to spoznám?

Potom mi pomaly sa plaziaci tieň záhradnej chatky zaclonil oči a ja som si uvedomila, že nado mnou niekto stojí. Chvíľu som bola dezorientovaná, ale cítila som sa bezpečne. Pootočila som hlavu, zažmurkala a pozrela sa nahor. Nestál tam človek, stála tam jabloň a kúsok ďalej záhradná chatka. Jabloň sa knísala a ten pohyb presne zapadol do môjho sna. Zdala sa byť rozvetvená a hustá, lebo každý list bol zdvojený vlastným mihotavým tieňom, ktorý sa vytvoril v mojom oku. Dozrievajúce jablká viseli na konároch ako drobné ozdôbky, nepodarky, ktorým sa neušlo lepšie miesto na zemi. Ale stačilo zažmurkať, požmoliť si oči končekmi prstov a jabloni sa hneď vrátila jej skutočná plodnosť. Jablká mi pripomenuli, že som v ten deň takmer nič nejedla. Oprela som sa o lakte a ešte raz na chvíľu zavrela oči. Vydržala by som tak ležať aj ďalšiu polhodinu, s konárikom zapichnutým pod lopatkou. A možno aj dve hodiny, keby som naozaj chcela, keby som vtedy mala dôvod, keby sa so mnou napríklad niekto stavil. Napríklad o rožok alebo teplé kakao. Za to by som bola vtedy urobila čokoľvek. Mala som dvanásť rokov.

Posadila som sa, pootáčala hlavu hore-dolu, doprava-doľava, aby som si uvoľnila stuhnutú šiju. Potom som natiahla ruku dozadu a v tráve nahmatala kruh udupanej zeme. Vyzeralo to ako miesto, z ktorého sa po rokoch podarilo odkotúľať sud, prázdne miesto bez vody a vegetácie.

Pamätám si každý svoj pohyb, aj to, ako som prešla po hline niekoľkokrát dlaňou. Všetko, čo vytŕčalo, som zatlačila a zarovnala prstami. Aj to, ako som sa potom prevalila a dlho sa na to prázdne miesto pozerala, akoby som sa chcela zbaviť pochybnosti, či tam naozaj je, alebo sa mi o ňom len prisnilo, kým som ležala v tráve. Mohlo sa mi predsa snívať o loďke, aj o tom malom hrobe. Lebo aj také niečo sa stáva. Človek leží, premýšľa a zaspí a spí aj hodinu, dve. Dve hodiny života sa prepadnú do nejakej hlbočiny, z ktorej ich už nikto nikdy nevytiahne, aby sa dali prežiť s plným vedomím, lepšie, inak. Sen skombinuje veci navzájom naoko nesúvisiace a človek potom nad nimi dumá a hľadá spojitosti. Lucia, moja mama Lucia – odmalička mi hovorila, nevolaj ma mama, pripadám si ako stará krava – takto zaspávala často. S očami privretými, s dvoma čiernymi vlhkými čiaročkami. Niekedy bez jediného mrknutia, inokedy s očnou guľou prevaľujúcou sa zľava doprava ako ručička metronómu. Prstami šúchajúc operadlo, stočená do klbka, s nohami pod sebou. Takto sa vynárala z gauča ako z bahna, ako tieň mojej skutočnej, živej a životaschopnej mamy. Potom sa zrazu prebudila, otriasla, upravila si vlasy a tvrdila, že sa stalo niečo, čo sa vôbec nestalo, kým tú chvíľu, minútku-dve, sedela na gauči a premýšľala. Niekto jej zobral papuče, vylial vodu z rýchlovarnej kanvice, zapol televízor a prešteloval hodiny na mobile. Po takom spánku bývala unavená. Ako môžeš byť unavená, keď si dve hodiny spala, hovorila som jej. A ona vraj nie, že nespala, len oddychovala a prezerala teletext. Odpovedala mi pomaly a dýchavične alebo len šepkala a privierala oči, aby som jej verila. A aby som jej ešte predtým, ako zdrhnem von, naliala znovu do kanvice vodu a urobila silného turka.

MŔTVE MAČA ochraňovalo pred červami niekoľko hrstí hliny vyhrabaných detskou umelohmotnou lopatkou. Mňa samotnú pred nástojčivou potrebou pozerať sa naň a vŕtať sa palicou v jeho načatom hrudníčku. Ležalo tam ešte teplé, vtlačené do koľaje od pneumatiky pred bránkou susedovej záhrady. Hmotnosť susedovej motorky ho predelila na dve rovnaké polovice ako jaterničky stiahnuté povrázkom. Malo zaprášený kožúšok a jednu nohu neprirodzene zalomenú. Keby nebolo očnej gule, zatúlanej ligotavej korálky vytlačenej z očnice, vyzeral by kocúrik tak ako vždy, rozvalený na príjazdovej ceste, lenivý a samoľúby, slepý k mojej dotieravej pozornosti. Čierny panter, Tracyho tiger.

Neváhala som dlho, lebo som vedela, že tú čiernu šmuhu nikto iný neodprace. A tiež som tušila, že sama by som neodolala nutkaniu zobrať paličku, nôž alebo záhradné nožnice a trochu sa v ňom popiplať. So skutočným záujmom o to, čo je pod kožúškom, aké je to na dotyk, ako to vonia. Či je to ako mäso v školskej jedálni alebo ako porezaný prst. S vedomím, že robím niečo, čo sa naozaj nepatrí, nie takto vonku, bez bieleho plášťa, sterilných nástrojov a nádeje na oživenie.

Keď som mala sedem rokov, pochovali sme s kamarátmi vrabca. Našli sme ho pod balkónmi na sídlisku, ružový zámotok s niekoľkými mokrými pierkami a obrovskými modrými viečkami. Ťažko uveriť, že takéto niečo raz vzlietne a bude príjemné sledovať, ako zobká omrvinky pred supermarketom. Vybrali sme mu pekné tiché miesto, vyhrabali sme na tri prsty hlbokú jamku a z dvoch ceruziek a kameňa zmontovali miniatúrny náhrobok, kameň a kríž, tak ako sa to robí, keď zomrie človek. Aj pohreb sme mu urobili skutočný, obliekli sme si tmavé teplákové súpravy, doniesli kvietky a tenké tortové sviečky veľkosťou primerané malému hrobčeku. So stiahnutým hrdlom, zajakajúc sa pri každom slove, odrapotali sme Anjeličku môj strážničku. Tí, čo modlitbu nepoznali, sa chytali posledných slabík. Každý jeden pocítil slabý závan smrti, len krátky okamih, keď sa oň obtrelo vedomie jej nezvratnosti. Viac sme z nej vtedy nedokázali pochopiť. A strach, ochromujúcu hrôzu z umierania a nehybnosti. Uvedomovali sme si, že sme tiež ešte len mláďatká, slabučké a zraniteľné a také nepatrné, že môžeme kedykoľvek prepadnúť zábradlím a skončiť so zlámanými nohami na betóne pod panelákom. Trvalo to chvíľu. Premýšľanie nad smrťou a vtákmi. O týždeň sme si našli nejakú inú zábavu a na vrabca sme zabudli.

BOLA SOM SAMA, keď som o štyri či päť rokov stála nad mŕtvym kocúrom pred bránkou mojej záhrady. Bez kamarátov, v ktorých by sa odrážala moja vlastná neistota, bez viery v anjeličkov strážničkov, bez skutočného smútku za mačaťom, ktoré sa nikdy nechcelo dať pohladkať. Obávajúc sa vlastnej zvedavosti.

Kocúra som si z dostatočnej blízkosti dôkladne poobzerala a po krátkom zaváhaní sa ho aj prstom dotkla. Teplý a mäkký pripomínal odhrnutú perinu. Bol len trochu škaredší ako hocijaký iný spiaci kocúr. Neľutovala som ho, necítila som nič mimoriadne. Nebol to môj kamarát, bol to len konzument, ktorý sa objavil, len čo som vytiahla nejaké jedlo a ktorý za jedlo nikdy nepoďakoval. Snažila som sa vytlačiť nejakú slzu, ale nešlo to. Snažila som sa nedívať naň, ale ani to nešlo.

Vrátila som sa teda do záhrady, zobrala spoza dverí záhradného domčeka metlu a pustila sa do zametania izby, aby som myslela na niečo iné a nie na mača. S kôpkou smetí na starých novinách som sa unúvala až pred bránku a neodpustila si krátky pohľad na čierny bod na ceste. Potom som vyprášila deky a vankúše, a keď sa mi zdalo, že niekto za živým plotom na mňa volá, hodila som vankúše na trávu a vybehla pred bránku, kde nebol nikto, opäť len ten bod, čierna diera vťahujúca zvedavé dievčatá. Tak som zobrala lopatu a na tretí či štvrtý pokus sa mi ho podarilo zo zeme vyškrabnúť. Chvíľu som s ťažkou lopatou chodila popred bránku, premýšľajúc, či ho neprehodím susedovi cez plot, no potom som sa rozhodla, že sa s ním rozlúčim dôstojne.

Pohreb vrabca bol rituál, tajný, tichý a mrazivý, bol potvrdením priateľstva, naším spoločným strachom. Nešlo o vrabca, šlo o nás, o deti zo sídliska, ktoré sa cítia dospelo a dôležito, keď majú spoločné tajomstvo. Keď to tajomstvo súvisí so smrťou. Každý niečo pre vrabca urobil, bez slov a bez hádok, nadväzujúc na prácu niekoho iného. Bez frflania a vulgarizmov, v presvedčení, že úloha, ktorá nám spadla priamo z neba, je skutočne dôležitá.

Zakopať mača, to bola práca ako každá iná, špinavá a namáhavá s nástrojom príliš veľkým a ťažkým pre moje chudé ruky. Kým som obišla chatku, jablone aj zanedbané záhony, ubudlo mi toľko sily a opatrnosti, že som telíčko nechtiac vyklopila z lopaty na zem a uvidela aj jeho druhú, menej zachovalú stranu. Nevedela som sa rozhodnúť, kde ho zakopať. Tak som z hromady štrku opretej o jednu stranu chatky zobrala pekný biely kameň – stále ho mám položený vo výklenku nad posteľou, leží vedľa vybielenej mačacej lebky, dva skoro identické predmety – pevne som sa rozkročila a hodila kameň za seba. Tam, kde kameň dopadol, vykopala som jamu. Na túto prácu som si zobrala lopatku, s akou sa deti hrajú v piesku. Potom som kocúrika opäť naložila na veľkú lopatu a vložila ho do jamy opatrne, ako keď sa vkladá cesto do formy na pečenie. Lopatu som starostlivo utrela trávou a odložila späť do kôlničky. Jamu som zahrabala a urovnala, navrch posadila trs trávy, ktorú som z toho miesta predtým vykopala. Trochu som po ňom postúpala, aby netrčal, no i tak to vyzeralo smiešne. Nakoniec som tú znivočenú rastlinu zase vytrhla a prehodila ju za plot do susedovej záhrady a spoľahla sa na prirodzenú rozpínavosť buriny. O pár týždňov, možno aj skôr, tráva určite prerastie svietiacu lysinu a po hrobe nezostane ani stopa.

Mača nikdy nikto nehľadal, ani ten, čo ho spiace prešiel motorkou, ani susedia, ktorí do záhrad nad mestom vtedy chodili len zriedka, iba keď niečo dozrelo. Ani mne nechýbalo, nie toto konkrétne mača, pretože po okolí sa ich potulovalo niekoľko, a keď jedno z nich zmizlo, o dva dni sa objavilo ďalšie. Vedela som, že skôr či neskôr sa zase niektoré priplazí a bude sa líškať, priasť a motať sa popod nohy. Postačí, ak predo dvermi chatky nechám neumytý kelímok od jogurtu, kosť alebo kus rožka. Mačatá sú ako vínne mušky, ktoré sa rodia vo chvíli, ako dopadne prvá kvapka vína na dno pohára. Budú škrabkať na dvere a mraučať, a keď dostanú svoj kus žrádla, ufujazdia preč. Nájdu si dieru v plote alebo podlezú popod bránku alebo odkráčajú pokojne a vážne s chvostom vztýčeným do výšky na znak opovrhnutia ďalším dieťaťom, ktoré sa zľutovalo a podelilo sa o svoj olovrant. Ďalším dieťaťom, príliš zbabelým a pomalým na to, aby si stihlo od mačaťa na oplátku zobrať trochu nehy.

PO ODCHODE som vždy starostlivo zamkla na petlicu dvere chatky aj záhradnú bránku. Schladilo sa náhle, hneď, ako slnko zašlo za doďaleka sa tiahnuci mrak. Obliekla som si mikinu, z vreciek vytriasla omrvinky a pustila som sa dolu kopcom po vyjazdených koľajach. Keď pršalo, koľaje sa prehĺbili, voda z nich vymyla kamienky a piesok. Len na krátky moment som sa pristavila na mieste, kde kocúrika prešla motorka. Mimovoľne som teniskou zatlačila do zeme zopár zlepených čiernych chlpov a spustila pritom dolu koľajou miniatúrnu pieskovú lavínu. Necítila som pritom zhnusenie, ani smútok. Premáhala ma nuda a hlad.

KRÁČALA SOM hrboľatou cestou. Kocúr mi v hlave zavadzal. Premýšľala som, čo som robila posledné tri hodiny: rýchly beh od železničnej stanice pomedzi garáže až po prvé záhrady, len tak, pre nič za nič, zo samej nudy. Štveranie sa do kopca, poklusom klus s niekoľkými zastávkami pri zrelých černiciach – s učiteľkinými slovami niekde vzadu v hlave: nikdy nejedzte černice z vinohradov, sú postriekané!! Čierna bodka, viditeľná už zďaleka, ale neidentifikovateľná, väčšia bodka, kocúr. Závan spáleného benzínu, prekvapivo živá odozva mŕtveho telíčka na moje dva pritlačené prsty, ťažká lopata, odreté hánky, polospánok-polobdenie s hlavou položenou na tráve, mravec v dlani, spánok v hojdajúcej sa lodi, krátky silný závrat, nepoddajná petlica, s ktorou som musela vždy bojovať, aby správne zacvakla, chlad a tvrdé omrvinky vo vrecku. Vzdialené hlásenie odchodu vlaku na železničnej stanici, ktoré netrénované ucho ani nezaregistruje.

Pridala som do kroku a v mieste, kde sa tráva stretáva s asfaltkou, som sa rozbehla a bežala, až kým mi pred stanicou slabo nepuklo v kolene a nepodlomili sa mi nohy. Trochu mi hučalo v ušiach, svaly na nohách sa mi triasli a mala som pocit, že mi koleno puchne ako bublina. Bola to však len ilúzia, koleno bolo v poriadku, trochu sa chvelo. Silná potreba rozhovoru a tesnej blízkosti niekoho živého a veľkého v rýchlosti behu, v podvečernom augustovom chlade vyvanula ako hmla. Na chvíľu som si ešte sadla na lavičku pred železničnou stanicou. Potrebovala som sa prudko vydýchať. Vzduch bol ťažký, bolo cítiť cigaretový dym a čerstvý moč, stekajúci po stene novinového stánku. V okolí staníc vždy cítiť moč a cigarety.

LUCIA bola doma, v kuchyni sa svietilo, to som videla už zďaleka. S radostnou úľavou som sa opäť rozbehla a posledných sto metrov, už v úplnej tme, preskákala som veľkými skokmi – tri konské, krvavé poleno vstáááááva, hrávali sme sa voľakedy na dvore. Krvavé poleno.

Schodisko bolo tmavé, len dlhý rad zvončekov a menoviek pri dverách svietil a skracoval cestu domov. Dvere neboli pribuchnuté, pretože sa zase niekomu, kto šiel na cigaretu, nechcelo vyťahovať kľúče. Aby sa dvere nepribuchli, bolo ich treba zatvárať veľmi opatrne, pridŕžať nohou, kým sa jazýček zámky nedotkol zárubne alebo vložiť zložený reklamný leták medzi kovania. Aj moja Lucia, keď niekoho čakala, nechávala vchodové dvere privreté. Vždy sa pri tom pomalom zatváraní tak čudne krčila, hlavu vťahovala medzi plecia ako morka a vlasy jej padali do čela. V tom období mala vlasy odfarbené na blond, dlhé pod lopatky. Tvárila sa previnilo ako milenka zo susedného vchodu. Nebola milenkou nikoho zo susedstva, iba sa jej nechcelo vstávať z postele. Nechcelo sa jej prekladať nohu cez nohu a schádzať z tretieho poschodia, dokonca bola lenivá otvárať viac ráz za deň dvere na byte a tak robila rovnaké pohyby aj na našej chodbe. Krčila sa v župane, na nohách hrubé papuče. Cez spustené vlasy jej bolo vidieť len jedno ostražité oko, ostražité na nepriateľskom území spoločnej chodby, kde číhajú susedia. Nechávala pootvorené dvere, zvnútra ich prirazila mojou teniskou, aby sa pri prievane nerozleteli a jej kámoši potom chodili do bytu bez zaklopania, kedy sa im len chcelo. Často si ani nevyzuli topánky a správali sa u nás ako vo verejnej čakárni, ktorú nad ránom niekto pozametá a vyklepe z popolníkov špaky. V čakárni sa dvere nezamykajú, topánky sa nevyzúvajú, pľuje sa na zem a žuvačky sa lepia na operadlá stoličiek. Prichádza sa váhavo, s očakávaním, odchádza sa napochytre, bez pozdravu.

Ja som sa musela vždy vyzuť, aj keď som šla len na druhý koniec chodby po kabát, inak som dostala po hlave. Všetci ostatní mali výnimku. Lucia im za tie zablatené topánky nikdy nič nepovedala, len na ne zahanbene civela. Hanbila sa, že si nevie vo vlastnom byte urobiť poriadok a určiť pravidlá, ale to bolo tak všetko. Bola slabučká a labilná a nevedela si vydobyť ani len to, aby sa návštevy vyzúvali. Jedine na mňa zdvihla ruku i hlas, lebo ja som bola jej, kus jej samotnej. Bolo to také isté, akoby udrela samu seba, akoby dohovárala sama sebe, ako keď si púšťala na chrbát vo vani studenú vodu. Žiadne otužovanie, za trest, na poučenie.

BABKA IRENA bola ďalšia, koho sa Lucia bála. Dokonca i vtedy, keď Irena ležala skoro bezvládna na posteli a bolo jej treba vymieňať plienky a mixovať jedlo. Dala sa od nej dirigovať a poučovať, aj keď vedela, že nemá pravdu, že od nej žiada nezmysly. Plnila všetko do bodky, len aby bol pokoj, aby nevznikol konflikt. Neznášala som jej pasivitu, ktorú by niekto, kto nepoznal pomery v našej rodine, mohol považovať za lásku, za službu starej chorej matke. Službu, ktorá by mala byť prirodzená, ale nebola, lebo vzťah medzi Luciou a Irenou bol čisto obchodný. Luciin vzťah k nám obom bol obchodný a nie rodinný. Žiadna hlboká náklonnosť, súznenie, pochopenie. Ani len tušenie intimity, blízkosti.

Vedela byť ku mne milá, pokiaľ som sa správala podľa jej predstáv a nerobila som jej problémy. Ak nebudeš dobrá, nevrav, že si moja, vravela mi často. Rob si, čo chceš. Rob si, čo chceš, Jarka! Ale so svojimi problémami za mnou nechoď, rozumieš?...

Irena, to bola úplne rovnaká firma. Lucii raz povedala: Ty mi budeš vymieňať plachty a ja ťa nechám bývať v mojom byte. Inak by si si naň ešte musela počkať. Nesnaž sa ma oblbnúť, ja som ešte stále pri zmysloch. Aj keď by si bola radšej, obidve by ste boli radšej, keby som zgegla hneď...

Rodina fungujúca na báze výmenného obchodu. Nič dobré sa z týchto kšeftíkov nikdy nezrodilo.

KAŽDÝ LUCIIN POHĽAD som si odpracovala. Makala som, mydlila, aby Lucia nemala zámienku odmietať ma, nič iné som skoro celé detstvo nerobila, len som sa snažila, aby všetko fungovalo podľa Luciiných predstáv, odčítala som jej z pier želania, aby som bola schopná splniť ich skôr, ako ich vysloví. Ale jej želania boli väčšinou také výstredné, že som ich vo svojej detskej nezrelosti nevedela ani pochopiť, ani naplniť. Vedela som nakúpiť, oprať, vyvesiť bielizeň, dovliecť debnu s prázdnymi fľašami do Jednoty. Popri tom som vedela nosiť zo školy jednotky a na požiadanie zotrvať vo svojej izbe dva dni a cikať do kastróla.

INÉ DETI si zatiaľ hrali svoje hry s akože metličkou, akože s hrncom, akože s mydlom, akože s peniazmi. My sme toto obdobie akože preskočili.

LUCIINI KÁMOŠI vyzváňali a vyzváňali a stláčali zaradom všetky zvončeky, ak boli dvere zavreté. Keď im niekto zo susedov nadávajúc otvoril a oni sa dostali až k dverám bytu, tak zase netrpezlivo búchali, akoby Lucia nemala nič iné na práci, len čakať za dverami s rukou položenou na kľučke. Používali našu kúpeľňu, uteráky, aj tie moje maličké, zavesené nízko nad zemou na špeciálnom vešiačiku, na vztýčenom chvostíku plastového havina, moje vlastné uteráčiky. Chodili do mojej izby, váľali sa v mojej posteli, opití a bezvládni a ja som koľkokrát nemala kde spať. V izbe po nich zostal len smrad, zablatená plachta, sem-tam zapaľovač alebo drobné mince, čo im vypadli z vrecka.

LUCIIN OBĽÚBENÝ PÁN, nejaký inžinier, čo jej dohadzoval prácu, si líhal do mojej postele aj keď som v nej ležala ja. Prišiel v noci alebo nad ránom, keď si myslel, že spím, vždy keď bola u nás nejaká veselica a veľa ľudí a dalo sa ľahko stratiť z Luciinho dohľadu. Opatrne zavrel za sebou dvere, vyzul sa, topánky kopol pod posteľ, vyzliekol si tričko a nohavice, položil mi jednu ruku cez ústa a druhú medzi stehná. Dýchal hlasno a rýchlo ako uštvaný pes a jeho dych, to boli cigarety a mokrá handra zabudnutá v kúte. Ja som len silnejšie privrela viečka a otvorila ústa, aby moja duša ušla. Predstavovala som si, že som pod vodou a plávam. Plávam a všetko, čo cítim, dotyky, sliny, dych, to všetko spôsobuje voda, vodná tráva a živočíchy. Ani som nemukla, nepohla som sa, nikdy som nič neurobila, len som ticho a odovzdane opustila svoje telo. Keď skončil a zavrel za sebou dvere, vrátila som sa späť, prezliekla som seba aj posteľnú bielizeň a spala som ďalej.

Do rána som ho z hlavy vytesnila natoľko, že som s ním a s Luciou mohla sedieť v kuchyni za stolom a normálne raňajkovať. Keď som ho stretla na sídlisku, tvárila som sa, že nič, že si ho nepamätám, nepoznám. Často som si ani nič konkrétne nepamätala, nič strašidelné alebo bolestivé, čo by sa nedalo preskočiť, len akýsi nejasný pocit špiny a hanby. Ako keď mi jedna pani v autobuse povedala, že smrdím a že sa to k takému dievčaťu nehodí. Že sa mám lepšie umyť. K takému dievčaťu sa nehodí ani veľký spotený chlap.

S Luciou robili aj horšie veci, celý dom sa otriasal, susedia volali políciu, lebo sami nemali odvahu vojsť pootvorenými dverami dnu. Nemohla som jej ešte prikladať a chodiť za ňou s tým, že v mojej posteli leží nejaký pán, ktorý sa mi nepáči, kým druhý ju mastí vo vedľajšej izbe. Nepočúvala by ma, neverila by, že ja, taká malá, mám nejaké problémy. Tvoje problémy, Jarka, nie sú problémy. To sú len také srandičky, povedala by. Srandičky-sračičky.

Jej kámoši, to bola celá jednotka chlapcov z polepšovne. Samé drsné gestá a reči, jazvy na predlaktiach a dušičky, ktoré sa vedeli rozplakať nad tanierom slivkových gulí, pretože ich najkrajšie spomienky z detstva sa spájali so slivkovými guľami. Vzápätí dokázali vyjedený tanier pleštiť o stenu alebo si demonštratívne porezať zápästia. A Lucia ako špongia nasávala a nasávala, aby sa od nich naučila samé potrebné veci. Od každého si vzala niečo – chvíľu počúvala džez, chvíľu filmovú hudbu. Niekedy pálila vonné tyčinky, inokedy popresúvala nábytok podľa pravidiel feng šuej. Potom začala fajčiť v kuchyni a záchode, hádzala špaky do záchodovej misy, aby tam potom ešte dva dni plávali, špinavé topánky dávala do koša s bielizňou, špinavú bielizeň do skrine. Naučila sa zapíjať tvrdé vínom a miešať krížom-krážom tekutiny s liekmi, naučila sa strčiť si v prípade potreby prst do hrdla, cikať do kastróla, vylihovať na gauči s nohami vyloženými na opierke. Ležať celé hodiny v polospánku s nedovretými viečkami – ako vchodové dvere, dala by sa medzi ne zasunúť zápalka. Medzera medzi spánkom a bdením. Telo pripravené otriasť sa a pomaly rozpohybovať, ak na konci snaženia bude čakať odmena. Teplé a mäkké, i keď sa Lucia často sťažovala, že sa cíti tuhá a vychladnutá ako po smrti, že má stále studené ruky, nohy aj trup, a nevie sa nijako zahriať.

Niekedy som si k nej ľahla aj ja, ale dlho ma to nebavilo, lebo som cítila, že Lucia je aj tak úplne mimo a na nejaké infantilné štípanie a šteklenie, otázky a hladkanie zareaguje len nevrlým zafučaním. Ležala ako handra, spotená, vlhká a niekedy špinavá, lebo boli dni, keď bývala taká unavená, že nevládala dôjsť do kúpeľne a umyť sa. Zmysly mávala utlmené, že necítila svoj vlastný pach, pot a zvyšky jedla za nechtami. Bála som sa, že má nejakú chorobu, niečo vážne poškodené vo vnútri, čo navonok nevidieť – žiadna krv, vyrážky ani podliatiny. Niečo, čo ju rozleptáva zvnútra a spôsobuje to jej neustávajúcu záhadnú únavu. Predstavovala som si nejakého červíka alebo pásomnicu, ktorá putuje jej cievami do srdca a tam hniezdi a vysáva z nej silu a emócie. Pásomnica je odolná voči liekom aj voči alkoholu, skrz kožu a svaly sa k nej nedostávajú žiadne prosby ani plač iných ľudí. Keď sa v srdcovej komore bezpečne zahniezdi, začne rásť ako strom. Smerom dohora, do hlavy a mozgu sa výrastky rozvetvia ako konáre koruny a nadol, do rúk a nôh ako koreňový systém. Tak postupne vyplní celého človeka. Trvá to mesiace a telo je na pohľad neporušené. Prítomnosť pásomnice sa odráža len v očiach.

Pásomnicu som si predstavovala preto, že som nevidela žiaden iný dôvod, prečo by Lucia mala byť neustále unavená a neschopná robiť jednoduché úkony, starať sa o základnú hygienu. Vtedy bola predsa veľmi mladá, mladšia ako mamy všetkých mojich kamarátov. Keď bola prvý a posledný raz na mojom rodičku, nechcela ju učiteľka o ničom informovať, lebo neverila, že je mojou mamou. Ja sama som ju neoslovovala mama a učiteľku to mýlilo, nikdy sa s niečím takým nestretla. Tak sa mama v škole viac neukázala, informovala sa telefonicky. Mala dvadsaťdva alebo dvadsaťtri rokov a ja som bola prváčka. Pracovala veľmi nepravidelne a mala množstvo priateľov, ktorí jej pomáhali. Keď bola na tom dobre, vyzerala ako moja sestra. Veľmi si potrpela na to, aby vyzerala mlado. Nechcela byť spájaná s ničím, čo sa týka materstva a rodičovstva, pretože bola presvedčená, že ako slobodná mamička nie je pre mužov atraktívna. Vravela, že pôrod ju zničil, že nič horšie nemôže ženu postretnúť. Urýchli starnutie tela, zmení dušu, zo ženy urobí dojnú kravu. Nezvratne pokazí život.

LUCIA MALA ŠESTNÁSŤ, keď som sa narodila. Je celkom pochopiteľné, že jej pocity boli vzdialené pocitom spokojnosti, šťastia a naplnenia. Stať sa matkou v takom veku mohlo pre ňu znamenať jediné – zostarnúť, zabetónovať sa doma, v byte, skysnúť, nabrať kilá, prestať sa o seba starať, stratiť priateľov, stratiť milencov, stratiť chuť do života, voľný čas, spánok, slobodu. A tak sa zubami-nechtami bránila. Keď niekam šla, obliekala sa ako moje spolužiačky, do krátkych sukničiek, ružových a fialových, do tričiek s latexovými nápismi. Niekedy sa natiahla do úzkych texasiek a veľkých chlapčenských tenisiek, cez hlavu si pretiahla kapucňu mikiny alebo šiltovku. Na rukách jej štrngali náramky, lacné, otlčené krúžky, ktoré jej padali zo zápästia. Chodila s prstami v kŕči, roztiahnutými ako hrable na lístie, len aby ich udržala na útlom zápästí. Mohli sme si vzájomne vymieňať veci, nosiť jedny topánky, nakupovať spolu – keby sme mali rovnaký vkus a keby o to Lucia stála.

NEVOLAJ MA MAMA, vravela znova a znova, cítim sa potom ako stará krava. Volaj ma Lucia. A mne to meno nie a nie vyliezť z úst. Vždy sa zastavilo niekde v hrdle, neschopné pretlačiť sa a vyznieť úprimne a prirodzene. Ale naučila som sa aj to.

Veď si moja mama, myslela som si. Či nie? Mama je vždy istá, či nie? Nemusia všetci vedieť. Hanbíš sa za mňa? Prestaň s hlúposťami! Som unavená.

Som unavená. Bodka za každým rozhovorom.

ÚNAVA a mdlé, spomalené pohyby jej však nepristali. Veď bola taká mladá. Pamätám si, aká bola tesne po tom, čo zomrela Irena a už sme sa nemuseli motať po podnájmoch, ani znášať Irenine výbuchy. Ja som mala desať rokov, dokázala som sa o seba obstojne postarať, veľa času som trávila v krúžkoch a v družine. Lucia mala relatívne stabilnú prácu, čo znamenalo, že robila už asi tri mesiace na jednom mieste, mala aj nejaký relatívne stabilný vzťah, čo znamenalo, že dotyčný pán bol už ochotný opraviť pokazené splachovanie a na umývadle ležala jeho zubná kefka. Z tých čias si Luciu pamätám pojašenú, veselú, pobehujúcu po byte ako na pružinke, spomínam si dokonca, ako varila a upratovala a robila nákupy a všetky bežné veci, ktoré mamy doma robia. A iba keď bola naozaj nervózna – hádka s priateľom, meškajúca výplata – postávala pri okne, dupkala nohou a brnkala dlhočizným nechtom na palci o ešte dlhší prsteník do rytmu nejakej pesničky. Zdedili sme byt, Irena bola mŕtva a to bol pre nás hotový zázrak.

IRENA robila v byte v pravidelných intervaloch dôkladné čistky.

Po prvý raz svedomite upratovala, keď jej manžel, nejaký pán Miletič, ušiel roku 1968 do Rakúska. Všetkých to veľmi prekvapilo, pretože pán Miletič bol po celý život tichá voda, pokojný, spoľahlivý a nekonfliktný pracovník. Jedného dňa šiel do Devína na cintorín vytrhať burinu na bratovom hrobe a už sa nevrátil. O dva alebo tri roky prišla pohľadnica a potom už nič, zem sa zavrela. V Bratislave nechal manželku a dvojročné dieťa. Ak o ňom s predstieraným sebazaprením Irena niečo rozprávala, tak vždy hovorila o nejakom pánu Miletičovi, o servilnom a nerozhodnom slabochovi, ktorý mal ruky až po lakte stále špinavé od hliny. Jeho vychádzka na devínsky cintorín ju musela pekne zaskočiť. Ja sama som ho nepoznala, nevedela som o ňom nič viac len to, že chodil zhrbený, mal krásnu záhradu a trávil v nej všetok svoj voľný čas. Tam, alebo na cintoríne v Devíne.

Irena bola riaditeľkou materskej školy a keď na prahu štyridsiatky, v šesťdesiatom šiestom roku otehotnela, bolo to, ako keď z neba spadne meteorit a vybieli krajinu. Nikto z jej okolia nevedel, ako s tým faktom naložiť. Či z nečakanej skutočnosti spraviť senzáciu a vytĺcť nejaký kapitál, alebo sa tváriť, že sa nič nestalo a prikladať jej na rany medové zábaly. Irena musela rýchlo ukázať svetu otca dieťaťa, vydať sa a skĺbiť život bývalej starej dievky, ktorá svoj rozum a telo obetovala výchove socialistickej mládeže, so životom zodpovednej matky a manželky. Dieťa po šestonedelí putovalo do postieľky v detských jasliach, ktoré boli pod kanceláriou riaditeľky a dostávalo presne každé tri hodiny fľašku sunaru a na zadok zásyp so septonexom. Irena – v štýle doby – ukážkovo zvládala kariéru i rodinu, kým sa nejaký pán Miletič nerozhodol popretŕhať burinu na bratovom hrobe. Súdružku riaditeľku jedného dňa preradili do jedálne, do samého suterénu betónovej budovy, pretože manželka emigranta nemohla vychovať z detí správnych komunistov.

BYT vyčistila do troch dní po potupnom prepade do suterénu. Po dedovi nezostala ani zápalka zabudnutá medzi matracmi. Degradovali ju na úroveň nejakého Miletiča, ktorý bol do svojho úteku údržbárom v Dimitrovke, preverovali ju ako podozrivú osobu. Zrazu zostarla a zlo, ktoré v nej hniezdilo a ktoré kvôli dobrému miestu v škôlke zakrývala blahosklonným úsmevom, sa zrazu predralo von. Zavrela sa doma. Vyčistila si svoj betónový bunker a zdokonalila každodenný režim. Už jej ho nenarúšal žiaden údržbár. Lyžičky a vidličky naaranžované na obrúskoch ako na stužkovej, nikdy nepoužité dekoračné uteráky esteticky poukladané podľa farieb. Všetko prísne v jednom tóne.

V Neudorfe, desať kilometrov za rakúskou hranicou, je veľké kvetinárstvo Miletich. Myslím, že by som sa tam mohla ísť niekedy pozrieť. Na kvetinky, sadeničky, cibuľky.

O PÄTNÁSŤ ROKOV upratovala znovu a znovu rovnako dôkladne. Upratovala po Lucii a po mne. Lucia počas šestonedelia dovŕšila sedemnásť. Ja som po šiestich týždňoch nastúpila do práce, prečo by si nemohla aj ty, rozhodla Irena. Nájdi si čo najrýchlejšie bývanie, a kým si niečo nájdeš, môžeš zostať aj s malou v kuchyni. Tri mesiace, viac ani deň. Zničili ste mi život, nechcem vás tu už vidieť. Vezmi si zo svojej izby, čo potrebuješ, o ostatné sa postarám. Izbu zamknem, aby si vedela, že tam už nemáš čo hľadať.

Potom Irena bez milosti vyhodila maminých plyšákov, kocky, leporelá, všetky jej detské veci, všetko, čo si Lucia nezbalila a neschovala. A ona si nezobrala skoro nič, pretože Irenine reči nebrala vážne. Lucia zrazu zostala stáť na akomsi vratkom moste deliacom – a spájajúcom – detstvo a dospelosť. Prišla o všetky hmotné veci, ktoré dokazovali, že bola dieťaťom, že chodila do školy, že mala svoje hračky, no ešte si nestihla vlastnými silami zadovážiť predmety, ktoré by ju robili dospelou. Zostala niekde na pomedzí. Ešte sa nevysporiadala s tým, že je matkou, no už nebola ani dieťaťom. Neexistovalo miesto, kde by ju vítali, základy, na ktorých by mohla stáť a neknísať sa. Neexistovalo vôbec nič, čo by ju spájalo s obdobím nevinnosti. A nič, čo by ju bezpečne previedlo budúcnosťou. Vôbec nič.

NA VIANOCE roku 1989 pozhŕňala Irena do jednej veľkej škatule legitimácie, známky, odznaky, vlajočky, zápisnice zo zjazdov, pamiatkové predmety z odborárskych rekreácií, jednoducho všetko, čo dokazovalo, že bola aktívnou komunistkou. Potom oslávila kresťanské Vianoce so všetkým, čo k tomu patrí, akoby to za zatiahnutými roletami robila odjakživa. Keď zacítila nebezpečenstvo, správala sa ako hermafroditný slimák, prevtelila sa a plazila bahnom neúnavne ďalej.

K IRENE sme sa vrátili, keď mala okolo 65 rokov a zlomený bedrový kĺb. Asi jej to vtedy pripadalo ako najekonomickejšie a najlogickejšie riešenie, veď kto iný by sa mal o ňu postarať a vrátiť jej späť všetko, čo pred rokmi dala. Kto iný, ako jej vlastná dcéra a vnučka, ktorá už bola spôsobilá prenášať ťažké bremená a spočítať výdavok v obchode. Lucia ju prijala, lebo deväť rokov po podnájmoch už bolo na ňu dosť. Sklopila oči, vybalila kufre a tým uznala svoju porážku.

Bývali sme spolu v Ireninom dvojizbovom byte necelý rok. Po týždni som pochopila, že akákoľvek iná alternatíva, ako takáto svätá trojica, by bola bývala lepšia, ale Lucia povedala, že treba vydržať. Že donekonečna žiť nebude.

NEVOLAJ MA BABKA, upozornila ma hneď na začiatku, keď sme sa trochu oťukali. Pripadám ti ako babka? pýtala sa urazene. To vonkoncom nie, myslela som si v duchu. Babku si predstavujem úplne inak, láskavú a mäkkú, so širokou náručou. Teba budem volať ježibaba. Tak ako Lucia.

Volaj ma Irena. Už dávno som ti to hovorila. Pre teba nie som žiadna babka. Ani pre nikoho iného.

Rozkaz, Irena!

Tak som bývala s Luciou a s Irenou. Pokojne to mohli byť dve tety na stráženie. Pokojne som mohla bývať aj u susedov.

DOVTEDY sme bývali v podnájme na opačnom konci mesta, v štvorizbovom byte spolu s ďalšími šiestimi či siedmimi študentmi nejakej umeleckej vysokej školy. Nikdy som ich všetkých nevidela pohromade a ich tváre sa mi zlievali do jednej farebnej kaluže. Nadobudla som dojem, že si navzájom požičiavajú oblečenie, topánky, vône, partnerov aj myšlienky, že majú jednu spoločnú skriňu, z ktorej si vyťahujú to, čo sa im páči, bez ohľadu na pohlavie alebo konfekčnú veľkosť. Boli zábavní a väčšinou dobre naladení, no bolo únavné neustále sledovať ich nepravidelné príchody a odchody, nálady a hádky. Často si vymieňali izby a postele. Večer vošiel holohlavý do jednej spálne a ráno vyšiel z inej. Alebo prišiel niekto neznámy a zabral miesto niekoho, kto bez slova zmizol a na koho som si už ako-tak zvykla. Mala som pocit, že žijeme v umelohmotnom domčeku pre bábiky, ktorého zariadenie neustále nejaké zlomyseľné dieťa presúva a reorganizuje vnútorné vzťahy podľa svojich nevyspytateľných nálad. A ja sa tým náhlym zmenám nedokážem prispôsobovať.

Nemali sme súkromie ani pokoj. Spali sme spolu s Luciou na úzkej váľande v miniatúrnej izbe, ktorá z času na čas slúžila jednej spolubývajúcej ako tmavá komora a inej ako keramická dielňa. Bolo nutné odsťahovať sa, a keď nám Irena predostrela svoju veľkorysú ponuku, Lucia neváhala a oželela aj vopred zaplatené mesačné nájomné a kauciu za porušenie nájomnej zmluvy.

POCIT PORÁŽKY sa Lucia snažila nejako zakamuflovať. Po návrate domov sa začala predvádzať v neuveriteľných pózach. Prirútili sme sa ako tornádo a ona sa hneď nekompromisne a bezohľadne pustila do reorganizácie. Irena sa musela presťahovať na gauč do úzkej stiesnenej obývačky a my dve sme si začali užívať luxus veľkej presvetlenej spálne.

Do spálne premiestnila televízor a Irene nechala rádio, ktorému zlomyseľne vymontovala anténu. Dlho a precízne budovaný Irenin systém sa rozpadol v priebehu niekoľkých dní. Lucia pomedzi uteráky popchala svoje pančuchy, preladila stanice, príbor vysypala do jednej priehradky príborníka, sklené kapre a labute schovala do škatule.

Je to tu ako v kabarete! kričala Irena. Žiaden poriadok, žiaden systém! Všetko si zničila! Úplne všetko si mi zničila... Trpela ako zviera, no bola bezmocná, nemohla robiť nič, len sa držať dverí a pichať paličkou do koberca. Nič viac nebola schopná, ani len zdvihnúť barlu do takej výšky, aby uteráky rozmetala po izbe. Mala čo robiť, aby sa udržala vo vzpriamenej polohe.

Bolo skľučujúce dívať sa na dve ženy, ktoré k sebe viazala len lakomosť a vzájomná závislosť. A uvedomovať si pritom, že patrím k nim, že sme nerozlučne a nedobrovoľne späté príbuzenskými vzťahmi. Kto nás nepozná, nevie, čo nás spája, pretože sa nahlas oslovujeme menami, no v našom vnútri klokoce spoločná krv.

IRENA vyšívala obrazy. Krížikovým stehom vyšívané zátišia s ovocím a kytice orgovánu, zaprášené, vyblednuté, bez života. Lucia raz všetky tie obrazy zo stien zvesila a začala ich nešetrne sťahovať z rámov. Irena stála predo mnou ako zrútený starý komín, z ktorého zostala len chvejúca sa kopa sutín, jednou rukou sa opierala o zárubňu a s barlou v druhej ruke sa snažila pritiahnuť k sebe strhnuté plátna. Kolená sa jej triasli a barla len šúchala koberec. Nevedela som, či ju mám ľutovať, alebo cítiť zadosťučinenie. V škole nám donekonečna opakovali, že starších treba mať v úcte, uvoľniť im miesto a pomôcť im s nákupom. Videla som zblízka jej hnevom a bezmocnosťou zvraštenú tvár, jej oči bez mihalníc, červené a vodnaté a žltkastú kožu, ktorá pripomínala pokrčený voskový papier z mäsiarstva. Videla som riedke vlasy, ktorým chýbal lesk striebra, jazvičky, chĺpky, pigmentové škvrny a šľachy, obalené tým voskovým papierom. Bola až nepríjemne skutočná, detaily jej tela sa zvýraznili a skutočnosť, že bola mojou babkou, z môjho vedomia celkom zmizla. Pozorovala som ju ako hmyz zväčšený mikroskopom. Cítila som nezameniteľný pach

zostarnutého tela a nevidela som v nej nič iné len ježibabu, ktorá naťahuje svoje pazúry, aby ich zaťala do môjho ramena a použila ma ako svoju ďalšiu končatinu. Jej vek vo mne nerezonoval, i keď som si ho v tej chvíli uvedomovala. Vravela som si, pomôž jej, postav sa na jej stranu, odpusť jej. Lucia to všetko robí z čistej zloby, Lucia je tá zlá, zlomyseľná. Nemá silu urobiť nič väčšie, len trápiť zviera, ktoré sa neubráni, a to sa predsa nerobí, to je podlé.

V jednej chvíli sa Irena rozohnala v snahe zasiahnuť barlou Luciu, no ruka, ktorou sa pridŕžala zárubne sa jej šmykla. Inštinktívne sa obrátila ku mne, natiahla svoju škvrnami posiatu ruku a prsty roztiahla ako dravec pripravený za letu schmatnúť malého hlodavca. Ja som s hrôzou uskočila, prebehla som okolo Lucie a vybehla na chodbu. Počula som tupý úder, ale možno sa mi to len zdalo.

Irena sa po tomto incidente stiahla a nechala Luciu, nech si v byte robí čo chce. Rok nato zomrela.

LUCIA si po Ireninom pohrebe hneď za dverami rýchlo povyzliekala všetko čierne, čo mala na sebe, strhla zo seba kabát aj šaty a všetko nechala ležať na dlážke. Potom vbehla do každej izby a otvorila dokorán okná, aj vchodové dvere a urobila taký prievan, že bytom lietali odložené účtenky a obrúsky z Ireninho nočného stolíka. Holubice zvestujúce očakávaný pokoj a mier.

Lucia behala po byte v červenej podprsenke, potkýnala sa o čierne šatstvo pohádzané na dlážke, biele papieriky ticho dosadali na koberce a nábytok. Hnedé októbrové lístie vtiahnuté dnu prievanom sa zachytávalo v záhyboch záclon.

Kým som sa pomaly vyzliekala, Lucia sa potkla o svoj kabát a roztiahla sa na dlážke. Vzadu na stehne mala veľkú žltkastú modrinu. Prevrátila sa a na tvár sa jej zošuchol akýsi uterák. Zostala tak chvíľu ležať. Natriasala sa a ja som nevedela, či vzlyká, alebo sa smeje. V polohe veľmi podobnej tej, v ktorej zomrela Irena. Ale to Lucia nevedela, lebo ona ju nenašla. Ona ju videla už oblečenú, vyretušovanú a ponaprávanú, v celej jej dôstojnosti a vážnosti.

BYT, ktorý sme zdedili bol zaprataný pekne poukladanými haraburdami. Najskôr sme sa zbavili všetkého, čo pripomínalo Irenu, jej osobných vecí, oblečenia, vázičiek, sošiek, obrázkov, ktoré počas predchádzajúceho roka Lucia nestihla zlikvidovať. Jej šaty, ušité z umelohmotného dederónu, ktoré sa nedali použiť ani ako handry, sme napchali do igelitových vriec a vrecia nechali pri smetiakoch, keby sa náhodou niekomu niečo z toho pozdávalo. Teraz sa to tak robí, nikto sa nehanbí otvoriť svoje skrine pred celým sídliskom, no všetci sa hanbia v tých skriniach hrabať. Aj my sme ešte týždne potom nachádzali Irenine kostýmy, utierky, nylonové závesy a pančuchy rozvláčené po sídlisku, zachytené na stromoch, mokré, pomiešané s blatom v škarpe pri ceste. Nič z toho, čo nám pri upratovaní prešlo rukami, si už nikdy nikto neobliekol, neopral a nevzkriesil. Dokonca ani zachovalé svetríky s retiazkovým vzorom, ktoré si Irena uchovávala vo voskovom papieri. Len čo ich po parkovisku roznosili mačky.

Keď sme byt očistili od Ireniných drobností, rozhodli sme sa, Lucia sa rozhodla, vyhodiť hnusné skrine potiahnuté dubovou dyhou, ktoré strašidelne vŕzgali. Kývali sa, aj keď boli podložené drevenými doštičkami a ja som sa bála, že raz, keď si budem z vrchnej poličky vyberať ponožky, ma privalia a preseknú na dve polovice. Budem ležať preseknutá ako to čierne mača a Lucia nebude vládať skriňu nadvihnúť a spojiť zase môj trup a nohy dohromady. Predstavovala som si, ako tam ležím, hlava a polovica trupu pod skriňou. Čistý rez. Moje nožičky v čierno-bielych čínach, pohodené na koberci ako dve zápalky.

Skrine si niekto v noci odviezol. Aj rozobratú manželskú posteľ, z ktorej sme si nechali len matrace. Nočné stolíky s vytrhanými pántami sa povaľovali dva týždne po dvore, kým ich sused z prízemia nepriniesol na tretie poschodie a nenechal nám ich predo dvermi s lístkom, aby sme si to haraburdie odniesli, ako sa patrí, do zberného dvora. Kto by vozil haraburdy do zberného dvora, keď pri smetiakoch pred panelákom, sa raz, v budúcnosti, nejakým spôsobom rozpadnú a zmiznú? Aspoň som si mala kde schovávať veci, keď ma Lucia vymkla.

Kým Irena žila, byt bol vďaka lampám spleteným z drôtu a prútia ponorený pod temnou hladinou. Svetelné škvrny, naskladané ako rybie šupiny, plávali po stenách, keď sa lampa rozhojdala v prievane. Lampy sa mi podarilo rozobrať. Poskákala som po nich, zlámala na malé kúsky a natlačila spolu s hrnčekmi a prepálenými kastrólmi do igelitiek. Prederavila som si pritom drôtom moje jediné tenisky.

Potom sme sa nenápadne týždeň po týždni, vždy, keď smetiari čerstvo vyprázdnili kontajner, zbavovali veľkých prepchatých tašiek s trčiacimi drôtmi. Po zotmení, aby si susedia nevšimli a aby Lucia nemusela riešiť odvoz odpadu a platiť niečo naviac.

Lucia bola pri ničení Ireniných relikvií ako šialená. Strhávala záclony, rezala koberce, rozbíjala riad, akoby si na tých úbohých dosluhujúcich predmetoch vybíjala rokmi nahromadenú zlosť na zamračenú starú ženu.

VEĽKÝ PLÁN obnovy zdevastovaného bytu sa potom presúval z novembra na december, z decembra na leto. Stále nebolo dosť peňazí a času a aj keď sa široký okruh Luciiných priateľov neustále rozširoval, nebolo nikoho, kto by prišiel s veľkým autom a zobral nás do nejakého obchoďáku dokúpiť chýbajúci nábytok a vyniesť ho na tretie poschodie. Nemrzelo ma, že sme sa zbavili vecí po Irene, ale rátala som s naplnením pôvodného odvážneho plánu, ktorý zahŕňal posteľ, písací stôl, skrinku na oblečenie, hojdacie kreslo a k tomu magneťák. Nakoniec som sa musela uspokojiť s tým, že mám vlastnú izbu, tmavú podlhovastú štôlňu s nedokončenou maľovkou a matracom položeným na drevených paletách. Vtedy mi to stačilo, lebo Luciina dobrá nálada bola ako práškový cukor, ktorý milosrdne zakryl nepodarený koláč. Dobrá nálada totiž stále trvala. Ešte asi rok.

Byt zostal po Luciinom vyčíňaní totálne zdevastovaný. Prestala sa oň zaujímať, iba využívala výhody, ktoré ponúkal. Nikdy viac tak dôkladne nevyvetrala a vzduch v troch malých miestnostiach stál a hustol. Pod svetlom žiarovky skrytej v nejakom komickom improvizovanom tienidle, vytvorenom s veľkou dávkou fantázie z kelímku od jogurtu, vyzerali všetky návštevy malátne a vyčerpane, rozprávali pomaly, pohybovali sa ako tiene. Flitre a falošné kryštály našité na tričkách Luciiných kamarátok hasli, hluční a vulgárni priatelia zjemnili svoj rečový prejav, psy zaliezali pod stôl a schovávali čumáky, naozaj ako v dome mŕtveho.

Lucia si myslela, že keď naruší Irenin poriadok a systém, že ju z toho bytu definitívne vydurí. Niečo skryté tam však stále strašilo.

LUCIA nevedela upratovať, nevedela sa postarať o základné veci spojené s vedením domácnosti. Mne ani nenapadlo otvoriť občas okná a vyvetrať. V najväčších horúčavách sme sa dusili a dýchali miliónkrát predýchaný vzduch. Po roku dobrá nálada pohasla a Lucia len nariekala, že je zase akási zmorená a vysilená, že sa jej nechce ani dýchať, ani bdieť, ani spať. Neprišlo mi na um vyčistiť záchod a vyhodiť z chladničky obschnutú horčicu. Upratovala som to, čo mi vyslovene udrelo do očí, o čo som sa potkýnala, veci, ktoré mi bránili v prístupe do izby alebo kúpeľne. Keď nebolo na čo vyklopiť tresku, umyla som hromady riadu, ktoré mimovoľne vznikali, aj keď Lucia takmer nevarila. Vyprázdnila som smetný kôš, ak sa už medzi smeti nedala vložiť ani palička z nanuku bez toho, aby niečo nevypadlo. Pretrela som dlážku, aby som si nemusela často prať ponožky. Vedela som nastaviť tri rôzne programy automatickej práčky a vytriediť bielizeň. To ma naučil otec mojej spolužiačky, pretože Lucii sa nechcelo čítať návody na použitie.

VOLAJ MA PETER, nevolaj ma ujo, vravel mi otec mojej spolužiačky Doroty. Nerobilo mi to problém, ani vlastnú mamu som nevolala mama.

Peter.

Petra som si želala mať doma, sedieť mu na kolenách, počúvať ako dýcha, dýchať s ním. Ovinúť mu ruku okolo krku, jesť chlebíčky, ktoré prichystal. Chlebíčky s horčicou. Pripravené len pre mňa. Dorota horčicu neznášala. A ja som vždy chcela s horčicou, pretože som si mohla zrátať, koľko ich spravil pre mňa a koľko pre Dorotu. Náklonnosť a záujem zhmotnený v chlebíčkoch. Merateľné množstvo.

Vyžarovala z neho dráždivá sebaistota, ktorá chýbala Irene, Lucii, aj všetkým jej kamarátom. Veľký, dospelý Peter, o dvadsať rokov starší muž, ktorému som mohla tykať, ktorý mal na všetko odpoveď a čas a ktorý ma naučil prať.

Raz mi nejaká staršia pani v autobuse diskrétne pošepkala, že ma je cítiť. Že sa to k takému peknému dievčaťu nehodí. Smrdieť ako tchor. V tej chvíli mi svitlo, prečo so mnou nikto v škole nechce mať spoločnú skrinku. Lucii to bolo jedno a Petrovi som sa to hanbila takto povedať. Preto som si vymyslela, že máme novú práčku a Lucia stratila návod na použitie. Práčku sme mali už dávno, no Lucii sa prať nechcelo. Radšej počkala na nejakého známeho a povedala mu, že je práčka zase pokazená, nech sa na to mrkne. Občas nám teda niekto vypral.

Peter ma posadil na práčku a pol hodiny ma učil čítať značky na štítkoch šiat. Venoval mi pol hodiny sústredenej pozornosti a ja som mala pocit, že vstupujem na palubu pevnej a dobre ukotvenej lode. Bola som uvoľnená a šťastná. Bola som zamilovaná a ohromená.

Table of Contents

Titulná strana

1