Copyright © Andrew Taylor 2016 Andrew Taylor asserts the moral right to be identified as the author of this work. Translation © Háta Kreisinger Komňacká, 2017

All rights reserved.

ISBN 978-80-7252-710-6

Poznámka autora

1. září 1666 byl Londýn třetím největším městem na evropském kontinentu po Paříži a Konstantinopoli. Odhady se různí, jeho populace však pravděpodobně dosahovala okolo 300–400 000 obyvatel.

Ve městě se nacházela tři velká centra politické moci, rozprostřená stejně jako dnes podél severního břehu Temže. Bohatství obchodníků se soustředilo za zdmi středověkého City mezi Towerem na východě a katedrálou svatého Pavla na západě. O míli výš proti proudu řeky za Charing Cross se rozpínal tudorovsko-stuartovský palác Whitehall, králova hlavní londýnská rezidence a srdce výkonné moci vlády. Za ním ležel Westminster, kde v bývalém královském paláci zasedal parlament.

Řeka tato mocenská centra spojovala a zároveň představovala nejsnazší způsob přepravy z jednoho do druhého. Kolem se vytrvale rozrůstala předměstí. London Bridge, tou dobou jediný most za Kingstonem o deset mil výš proti proudu, propojoval City se Southwarkem na jižním břehu Temže, který svou velikostí dosahoval rozlohy mnoha měst sedmnáctého století. Řeka byla také nejdůležitější tepnou obchodu, ať už domácího nebo zahraničního.

Když Karel II. v roce 1660 znovu usedl na trůn, zavládlo v podstatě všeobecné nadšení. Občanská válka mezi korunou a parlamentem si během předchozích dvaceti let vyžádala stovky tisíc obětí, včetně Karlova otce, kterého popravili s půvabnou symbolikou před jeho vlastním slavnostním sálem, whitehallským Banketním domem. Zemi poté s bezohlednou a krvavou účinností vládl Oliver Cromwell, podporovaný armádou. Potom, co Cromwell v roce 1658 zemřel, se však republika rychle rozpadla a monarchie se zdála být jediným proveditelným způsobem, jak rozdělenou zemi uzdravit.

O šest let později oslavy utichly. Králův rozmařilý dvůr děsil a popouzel uměřenější poddané. Neustálým zdrojem konfliktů bylo náboženství: anglikánský establishment, který se vrátil spolu s králem, choval hlubokou nedůvěru k opozičním protestantům, někdejšímu jádru Cromwellových podporovatelů. Obě strany nenáviděly katolíky, v lidových představách spojované s nejrůznějšími spiknutími doma a nesmiřitelnou a scestnou záští v zahraničí. Vládě se neustále nedostávalo peněz, což škodilo její politice ve všech ohledech. K tomu všemu hlavní město opakovaně postihl mor; mimořádné úrovně dosáhla úmrtnost při jeho nejzhoubnější epidemii v roce 1665, kdy zahynul každý pátý člověk.

Navzdory tomu se Londýnu jakýmsi záhadným způsobem dařilo růst a vzkvétat. A pak, 2. září 1666, se v pekařství v Pudding Lane hluboko v srdci hustě zalidněného starého města rozhořel Velký požár.

1– POPEL A OHEŇ

4.–8. září 1666

Kapitola první

Ten hluk byl ze všeho nejhorší. Ne praskání plamenů, ani výbuchy a rachot hroutících se budov, ani křik a nekonečné bubnování nebo sténání a kvílení zástupů, ale vytí ohně. Zuřivě řval. Řval hlasem samotné Velké šelmy.

Část střechy nad hlavní lodí se propadla dovnitř. Ten zvuk nakrátko umlčel i omráčený dav.

Jinak bych to fňukání u svého lokte ani neuslyšel. Přicházelo od chlapce v otrhané košili, kterému se právě podařilo prodrat masou lidí. Potácel se na pokraji zhroucení.

Štípl jsem ho do paže. „Hej, ty.“

Hoch s trhnutím zvedl hlavu. Vytřeštěnýma očima zíral do prázdna. Trhl sebou, jako by chtěl utéct, jenže jsme byli obklíčeni ze všech stran. Sledovat smrtelné křeče svatého Pavla se přihrnula polovina Londýna, každý od krále a vévody z Yorku po nejchudší spodinu.

„Jsi v pořádku?“

Hoch stál pořád nejistě, a tak jsem ho chytil za paži, aby se o mě mohl opřít.

Vytrhl se mi. Nahrbil se a chtěl se procpat mezi lidmi vpředu.

„Pro Boha živého,“ povídám, „drž se zpátky. Jestli se dostaneš blíž, usmažíš se.“

Prosmekl se na druhou stranu od ženy, která stála vedle něj. Stáli jsme tři v řadě a natahovali krky přes ramena a lokty mužů před námi.

Většina přihlížejících včetně královy družiny oheň pozorovala ze hřbitova na severovýchodní straně katedrály, kdežto já a chlapec jsme se nacházeli v Ludgate Street, na západ od chrámové předsíně. Mířil jsem do Whitehallu; vlastně jsem tam měl být už před hodinou, protože si mě zavolal pan Williamson, a ten nepatřil mezi nadřízené, které bylo radno nechat čekat.

Jak bych se ale mohl odtrhnout od takové neuvěřitelné podívané?

Překonávalo to veškerou představivost.

Dokud jsme si udržovali odstup, byli jsme dostatečně v bezpečí. Některé budovy mezi námi a svatým Pavlem nechalo město zbourat v naději, že tím zabrání šíření plamenů, a tak jsme viděli na kopec i katedrálu. Nebyl jsem si však jist, jak dlouho tady dokážeme vydržet. Žár a dým mě už teď pálily v plicích a těžko se mi dýchalo.

Ačkoli požár mezitím na severu i na jihu přeskočil Fleet Ditch, samotná Fleet Street zůstávala – alespoň prozatím – nedotčená, nehrozilo tedy nebezpečí, že nám plameny odříznou únikovou cestu. Požár postupoval rychlostí kolem třiceti yardů za hodinu, víceméně pořád stejně od chvíle, kdy v neděli ráno propukl. Člověk si ale nemohl být jistý. Co kdyby se vítr znovu otočil? Jiskry mohly proletět vzduchem stovku yardů nebo i víc a najít si něco dalšího, co by zapálily. Oheň se řídil vlastní logikou, ne tou lidskou.

Mezi pilíři předsíně prosakovaly pramínky roztaveného kovu a stékaly po schodech katedrály. Hustá stříbrná kapalina se blyštěla odlesky zlaté a oranžové a všemi pekelnými barvami. Z hořící střechy pršelo na podlahu chrámové lodi olovo.

Dokonce i potkani utíkali pryč. Rozbíhali se po dlažebních kostkách ve vlnách ohnivé srsti, někteří už totiž hořeli. Jiní byli na útěk příliš staří, zesláblí nebo mladí, a tak se v té výhni upekli zaživa. Pozoroval jsem tři potkany lapené ve stříbrném dešti, jak se s kvikotem snaží bojovat, scvrkávají se a umírají.

Navzdory pozdní hodině a kouřovému příkrovu, který dusil celé město, bylo jasno jako v poledne. Touhle dobou – v úterý v osm nebo devět hodin večer – zářila katedrála zevnitř jako obrovitánská lucerna. Vládla okolí dokonce i ve své zkáze.

Podíval jsem se doleva přes ženu stojící vedle mě na hocha se zvednutou hlavou. V oslnivé záři vypadal nelidsky: ostré světlo z něj vysálo život a proměnilo ho v ostrý, avšak zploštělý obrázek, který připomínal tvář vyraženou na minci.

Požáry lidi fascinovaly odedávna, vedle tohoto však všechny ostatní bledly. Sledoval jsem, jak město hoří, od nedělního dopoledne. Znal jsem Londýn celý život. V určitém ohledu se před mýma očima měnila v dým moje vlastní minulost.

Ke svému překvapení jsem z toho byl zvláštně rozjařený. Zčásti jsem si tu podívanou vychutnával. Jiná část si říkala: teď se všechno určitě změní.

Nikdo doopravdy nevěřil, že plameny dosáhnou i na katedrálu. Budova svatého Pavla byla všeobecně považována za nedobytnou. Trůnící na svém kopci se tyčila nad City i jeho předměstími celá staletí. Byla obrovská, na délku měřila téměř šest set stop. Vrchol věže se zřítil v dobách královny Alžběty a znovu ho nikdy nepostavili, věž samotná však přetrvala, a dokonce i střecha hlavní chrámové lodi, sahající od nové předsíně na západě po chór s věžičkami na východní straně, se klenula víc než sto stop nad zemí. Mohutnými zdmi nedokázalo nic proniknout.

Kromě toho všichni tvrdili, že svatého Pavla chrání Boží ruka, oheň měl přece spoustu příležitostí na chrám zaútočit. Pohltil zdejší školu, která stávala na východ od budovy, stejně jako veliké knihovny; strávil jsem tam většinu svého mládí a její ztráty jsem kdovíjak nelitoval. Až do dnešního večera však plameny vířily kolem kostela samotného a ponechávaly jej nedotčený. Povídalo se, že svatý Pavel je něčím víc než pouhým svatostánkem, víc než katedrálou: zosobňoval Londýn jako takový. Byl duší města. Byl nezranitelný.

Měl jsem na sobě svůj druhý nejlepší plášť, který jsem si pro jistotu před příchodem sem namočil v Temži. Tvrdá lekce mě kdysi naučila, že jakákoli ochrana před horkem a kouřem je lepší než žádná, a v plášti mi sotva mohlo být větší vedro než bez něj.

Z budovy k nám dolehlo strašlivé zadunění. Nad chór vytryskly plameny a začaly šlehat okenními otvory. Přihlížející zaplavila vlna rozžhaveného vzduchu. Dav ucouvl.

„Dobrý Bože,“ hlesl ten chlapec vysokým, ztrápeným hlasem. „Vzplála krypta.“

Jeden z mužů před námi mrštil o zem kloboukem a dupl na něj. Rozpřáhl ruce a zavyl. Jeho přátelé se ho snažili zkrotit. Byl to Maycock, tiskař.

Všechno zlé…, blesklo mi hlavou; přinejmenším pana Williamsona to potěší.

Maycock i řada jeho kolegů totiž svoje cennější knihy, papíry a matrice uložili právě do katedrální krypty svaté Víry, která jim sloužila jako farní kostel. Neponechali nic náhodě: zatarasili dveře pomocí zámků a petlic a ucpali veškeré otvory, kudy by mohla proniknout jiskra nebo průvan. Mysleli si, že i kdyby se jim chrám zřítil nad hlavou, knihy v kryptě svaté Víry budou pod zemí navěky v bezpečí.

Ani oni, ani nikdo jiný však nepočítali se silným a nevypočitatelným větrem. Zapálil zařízení hřbitova a odtamtud a také ze sousedních budov odvál jiskry na střechu chóru. Ta se už několik měsíců opravovala, takže místa, kde bylo olovo poškozené, zakrývala holá prkna, během horkého léta vysušená na troud. Sotva k nim jiskry dotančily, netrvalo dlouho a ve žhavém vzduchu vyskočily první plameny.

Vítr je rozdmýchával, dokud se nevznítila celá dřevěná střešní konstrukce. Vyzrálý dub se dokázal rozhořet s téměř stejným žárem jako černé uhlí. Účinkem vysoké teploty pukla klenba a velké kameny se zřítily do prostor chóru a hlavní lodi. Dřevěná lešení, jichž byl vnitřek budovy plný, zafungovala jako třísky na podpal. Během pár minut vzplanul celý interiér.

Zároveň se ohni nějak podařilo proniknout i do krypty; déšť padajících kamenů z klenby nejspíš poškodil podlahu chóru. Knihy a papíry uložené v kryptě svaté Víry doslova vybuchly plamenem.

Teplota v místě, kde jsme stáli, začínala stoupat.

Žena vedle mě se zavrtěla. „Bože můj, snad tam nikdo nezůstal.“ Řekla mi to přímo do ucha tak zblízka, až jsem na kůži cítil její dech.

Žár uvnitř katedrály nemohl nikdo přežít – dost špatné to bylo i venku a zdálo se, že bude hůř. Kdokoli v budově musel být dávno mrtvý nebo umírat, stejně jako potkani.

Tiskař Maycock se zhroutil. Jeho přátelé ho popadli za paže a odvlekli ho pryč. Chlapec, žena a já jsme se tak ocitli v první řadě.

„Podívejte! Podívejte, střecha!“

Natáhla ruku žena a ukázala přitom před sebe. Tvář jí zářila, jako by na okamžik spatřila věčnost. Sledoval jsem její prst. Z místa, kde jsme stáli, bylo vidět jihozápadní nároží katedrály, kde se k hlavní lodi tiskl kostelík svatého Řehoře.

Střecha se zhroutila dovnitř s rachotem, který bylo slyšet i přes praskání ohně. Vtom se ozval hlasitý, neartikulovaný výkřik.

Hoch se odtrhl od houfu a rozběhl se k chrámu.

Zařval jsem na něj, ať zůstane stát. Plameny můj hlas pohltily. Zaklel jsem a rozběhl se za ním. Žár mě málem smetl. Ucítil jsem škvařící se vlasy a spálené maso. Plíce mi hořely.

Chlapec se s rozpřaženýma rukama řítil dál – snad ke katedrále? Za někým nebo něčím uvnitř?

Jenže já měl delší krok. Po dvaceti či třiceti yardech jsem ho dohnal, popadl za rameno a obrátil ho. Srazil jsem mu přitom klobouk. Obemkl jsem ho pravicí a táhl ho pryč.

Vzpouzel se mi. Sevřel jsem ho pevněji. Zkusil mě kopat do holení. Vlepil jsem mu pořádný políček, což ho na chvíli uklidnilo.

Sypaly se na nás jiskry poháněné nezkrotným větrem, který dál rozviřoval požár. Kašlali jsme. Na chlapcově košili vyskočil drobný plamínek. Utloukl jsem ho dlaní, na volném rukávu se však vzápětí objevil další. Konečně pochopil, v jakém se ocitl nebezpečí, a vykřikl. Strhl jsem ze sebe plášť a zabalil do něj hochovo hubené tělo, abych plameny udusil.

Když jsem ho táhl pryč z té výhně, mačkající se lidé se před námi rozestupovali. Odtáhl jsem chlapce do částečného úkrytu kamenného stupínku před zavřeným hostincem na Ludgate Street, blíž k City. Propleskl jsem ho, nejdřív z jedné strany a pak z druhé.

Otevřel oči. Shodil ze sebe plášť a vycenil zuby jako vzteklá kočka.

„Proboha,“ neudržel jsem se, „ty mrňavý moulo. Mohl jsi nás oba zabít.“

Hoch se vyškrábal na nohy a zadíval se na svatého Pavla. „Nemůžeš nic dělat,“ houkl jsem na něj, aby mě slyšel přes burácení ohně a rachot rozpadající se budovy. „Nikdo z nás už nic nezmůže.“

Zhroutil se zpátky na stupínek. Oči měl zavřené. Možná znovu omdlel. Opatrně jsem mu sundal plášť a posadil ho na schod. Košile už mu nedoutnala, ale měl natržený límec.

Pořád kašlal, i když ne tak vehementně jako předtím. Dokonce i tady, docela daleko od požáru, bylo jasno jako v poledne, světlo však spíš oranžově poblikávalo; tak nějak si člověk představuje Armagedon a blížící se konec světa.

Poprvé jsem toho chlapce uviděl jasněji. Spatřil jsem černou šmouhu od sazí nebo špíny na hubeném krku, děravou košili, jamku pod klíční kostí a lesknoucí se pot na jeho hrudi, zbarvený ohnivou září.

A dvě dokonale zaoblená ňadra.

Zamrkal jsem. Svatý Pavel hořel, lidé v davu do sebe strkali a vzduch naplňovaly zvuky výbuchů, burácejících plamenů a řítících se budov, já však v tu chvíli vnímal jen toho chlapce.

Chlapce?

Poodtáhl jsem mu límec košile.

Ne, tohle nebyl žádný chlapec, ale ani děvče. Přinejmenším od pasu nahoru to byla mladá žena.

Otevřela oči a zadívala se do těch mých. Nechal jsem látku klesnout. Vstala. Hlavou mi nedosahovala ani po ramena. Popadla můj plášť, aby si ubránila čest. Ačkoli se nedaleko od nás tlačil dav, jako bychom byli sami, všichni totiž upírali zraky na katedrálu.

„Co to děláte?“ zeptala se.

Nezněla jako žebračka nebo pouliční ženština, mluvila se mnou jako vznešená dáma se svojí komornou. Dáma ve špatné náladě se služkou, která se dopustila hrubého poklesku.

„Co myslíte?“ opáčil jsem. „Zachraňuji vám život.“

Na důkaz mých slov se ozval pronikavý praskot a k zemi se zřítila část štítu předsíně, až se země otřásla. Kamenné bloky se tříštily v oblaku suti a prachu.

„Odkud jste?“ vyzvídal jsem. „Kdo jste? A proč…“

Začala couvat.

„Stůjte, to je můj plášť.“

Popadl jsem ji za ruku a strhl ji zpátky. Přitáhla si mou ruku ke rtům. Na šílený okamžik jsem si pomyslel, že mi ji chce políbit, jako výraz vděčnosti za záchranu života, než jsem zahlédl bílé zuby. Zahryzla se mi hluboko do hřbetu ruky, těsně pod nejspodnější kloub ukazováčku. Ostré zuby zasáhly šlachy i kost.

Vykřikl jsem a pustil ji.

Zmizela v davu na Ludgate Hill i s mým pláštěm, který jí vlál kolem ramen. Zůstal jsem tam stát jako opařený, díval se za ní a hýčkal si ruku. Měl jsem strašlivou žízeň. Bolela mě hlava.

Během požáru jsem spatřil mnohé, co se zdálo vzpírat všem obyčejům i přírodě, rozumu a Božím přikázáním; mnohé, co jako by věstilo ještě větší katastrofy, jež měly teprve přijít. Monstra, jak to nazývali učenci a mysleli tím zázraky, divy nebo zlá znamení. Zkáza svatého Pavla patřila mezi ně.

Když jsem však oné noci usnul, nezdálo se mi o plamenech ani o padajících budovách. Snil jsem o tváři toho chlapce-ženy a o vytřeštěných očích hledících do prázdna.

Table of Contents

Poznámka autora

1– POPEL A OHEŇ 4.–8. září 1666

Kapitola první

II – POPEL A VODA 6. září–31. října 1666

III – POPEL A ZEMĚ 28. října–10. listopadu 1666

IV – POPEL A VZDUCH 11. listopadu–16. prosince 1666