Copyright © 2016 by Steven Rowley

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2017

ISBN 978-80-7252-731-1

Pro Lilly

ZÁKON VLKŮ

Neb tak odedávna džungle zákon zní

jako nebe starý, každý nechť ho zví.

Vlku, jenž dbá ho, dobře povede se,

který nedbá pak, se zlou se potáže.

A jako liána, jež kol kmene ovine se,

tak se zákon džunglí s žitím prováže.

Vlk silný je jen smečkou svou

a smečka silná vlkem svým.

— Rudyard Kipling

Chobotnice

Poprvé jsem si toho všiml ve čtvrtek. Vím, že to byl čtvrtek, protože ve čtvrtek večer vždycky s mou fenkou Lily probíráme, kteří chlápci se nám líbí. Lily je dvanáct let, což je osmdesát čtyři psích. Mně je čtyřicet dva, což je dvě stě devadesát čtyři psích. Ale na dvě stě devadesát čtyři nevypadám, jsem v dobré kondici a lidi tvrdí, že by mi nehádali víc než dvě stě třicet osm. Vysvětluju to všechno proto, že jsme oba na svůj věk trochu nezralí a líbí se nám mladší kluci. Zrovna jsme se pustili do debaty o Ryanech. Já jsem pro Goslinga, kdežto ona pro Reynoldse, i když nedokáže jmenovat žádný jeho film, který by viděla dvakrát. (Ryana Phillipea jsme vypustili už před lety kvůli sporům, jak vyslovovat jeho jméno. FILIPÍ? FILAPEJ? A taky proto, že už moc netočí.) A pak tu máme Matty a Tomy. Pinkáme si mezi Bomerem a Damonem, nebo mezi Bradym a Hardym podle toho, jaký jsme zrovna měli týden. A nakonec jsou tady Bradleyové, Cooper a Milton. Ten druhý už je technicky vzato daleko starší a dávno mrtvý, takže vážně nechápu, proč ho můj pes pořád vytahuje, leda snad ten, že Lily miluje deskové hry, na které máme obvykle vyhrazený pátek, a ty Milton Bradley navrhoval.

Tenhle konkrétní čtvrtek jsme probírali Chrisy: Hemswortha a Evanse a Pinea. A právě když Lily nenuceně navrhla zařadit Chrise Pratta, všiml jsem si té chobotnice. Nestává se často, že by člověk mohl pozorovat chobotnici tak zblízka, natož v obývacím pokoji, jak sedí na hlavě psa jako karnevalový klobouček, takže mě to pořádně zaskočilo. Viděl jsem na ni dobře, protože jsme s Lily seděli proti sobě, každý s polštářem – já v tureckém sedu, ona jako lví maskot hollywoodských studií MGM.

„Lily!“

„Nemusíme zařazovat Chrise Pratta, to byl jen návrh,“ pokrčila rameny.

„Ne – co to máš na hlavě?“ zeptal jsem se. Dvě z chapadel chobotnice jí visely kolem tváře jako tkanice čepce.

„Kde?“

„Jak to myslíš, kde? Tam. Nad tvým spánkem, na levé straně.“

Lily se odmlčela. Na okamžik se na mě zadívala, naše pohledy se do sebe zaklesly. Lily přerušila spojení jen na okamžik, aby pohlédla nahoru na chobotnici. „Aha. Tohle.“

„Ano, tohle.“

Vzápětí jsem se naklonil a chytil ji za čenich, jako jsme to dělávali, když byla štěně a moc štěkala. Tehdy ji každý nový zážitek, každá nově poznaná věc tak rozrušily, že musela vyzpívat svoje nadšení ostrými staccatovými tóny: KOUK-NI! NA! TO! TO! JE! TO! NEJ-Ú-ŽAS-NĚJ-ŠÍ! CO! JSEM! KDY! VI-DĚ-LA! TO! JE! BEZ-VA! BÝT! NA-ŽI-VU! Jednou, když jsme spolu začali bydlet, než jsem se osprchoval, odtahala všechny moje boty velikosti třináct na vrcholek schodiště, o tři pokoje dál. Když jsem se zeptal proč, odvětila s čirým přesvědčením: TY-HLE! VĚ-CI! CO! SI! DÁ-VÁŠ! NA! NO-HY! BY! MĚ-LY! BÝT! BLÍŽ! KE! SCHO-DŮM! Tolik překypovala temperamentem a nápady.

Přitáhl jsem si ji blíž a otočil jí hlavu ke straně, abych se na ni mohl důkladně podívat. Loupla po mně tím nejotrávenějším postranním pohledem, jaký ze sebe dokázala vydolovat, znechucená mým obtěžováním a nežádoucí pozorností, vší tou mou neotesaností velkého, hloupého dvounožce.

Chobotnice se jí pevně držela a tiskla se k Lilyině hlavě nad okem. Trvalo mi asi minutu, než jsem sebral kuráž a šťouchl do ní. Byla tvrdší, než jsem si představoval. Ne jako nafukovací balón, spíš jako… kost. Vypadala, že je pod kůží, ale zároveň se tam rýsovala úplně zřetelně, každý ji mohl vidět. Spočítal jsem jí chapadla, otočil Lily hlavu dozadu, a vážně jich bylo osm. Chobotnice působila stejně rozzlobeně jako nemístně. Lepší slovo by možná bylo agresivně. Jako by se ohlásila a dožadovala svého místa. Nebudu lhát: bylo to děsivé a matoucí. Jednou jsem si pustil film o tom, jak se chobotnice dokáže na mořském dně tak dokonale zamaskovat, že je úplně neviditelná, dokud se k ní nepřiblíží nějaký nebohý krab, plž nebo surmovka. V tu chvíli se vymrští a se smrtící přesností udeří. Pamatuju si, že jsem si ty záběry přetáčel zpátky a díval se na ně znova a znova, snažil se odhalit zamaskovanou chobotnici. Po několika zhlédnutích jsem rozeznával její přítomnost, cítil její energii, její skrýš, její odhodlání zaútočit, i když jsem úplně nerozeznával její obrys. Jakmile ji jednou uvidíte, už ji nemůžete doopravdy nevidět – i když dál žasnete nad její schopností dokonale se ukrýt.

Tak jako teď.

Když jsem ji tam jednou spatřil, už jsem ji nedokázal nevidět. Chobotnice změnila celý Lilyin obličej. Obličej, který mi vždycky připadal tak půvabný, se vznešeným a klasickým psím profilem, který jen trochu zrazovalo směšné tělo jezevčíka. Ale ten obličej! Dokonale symetrický. Když jsem jí odhrnul uši dozadu, vypadal jako kuželka pokrytá nejjemnější mahagonovou srstí. Jenže teď vypadal jako omlácená kuželka, kterou právě někdo porazil – ta číslo jedna, nejblíž k hráči ze všech deseti. To kvůli té bouli.

Lily na mě dvakrát zafrkala rozšířenými nozdrami. Došlo mi, že ji pořád držím za čenich. Pustil jsem ji. Bylo mi jasné, že to v ní vře pobouřením nad nedůstojností toho všeho.

„Nechci o tom mluvit,“ prohlásila a naklonila hlavu, aby si okousala svědící místo na břiše.

„No tak já o tom mluvit chci.“

Chtěl jsem mluvit hlavně o tom, jak je možné, že jsem to předtím neviděl. Jak to, že zodpovídám za všechny stránky Lilyina každodenního života – jídlo, vodu, pohyb, hračky, pamlsky, venčení, léčení, prohlídky, zábavu, mazlení, náklonnost, lásku –, a přitom si nevšimnu, že má na jedné straně hlavy chobotnici, navíc tak děsivě velikou? Chobotnice je mistrem v maskování, připomněl jsem si. Jejím cílem je zůstat skrytá. I když jsem si to v duchu říkal, divil jsem se, že si to dokážu tak snadno odpustit.

„Bolí to?“

Povzdech. A výdech. Když byla Lily mladší, vydávala podobné zvuky ve spánku, obvykle těsně předtím, než se její nohy začaly pohybovat, jako by běžela. Byl to úvod ke krásným snům o honění veverek nebo ptáků nebo pobíhání v horkém písku na nekonečné zlaté pláži. Nevím proč, ale vzpomněl jsem si, jak Ethan Hawke odpovídal na standardní dotazník inspirovaný Bernardem Pivotem, kterým končila každá epizoda Herců ve studiu:

„Jaký zvuk nebo hluk milujete?“

Povzdechy štěňat, odpověděl Ethan.

Ano! Je to tak kouzelné, když se tyhle výrazy dají vedle sebe. Vzdychající štěňata. Jako by ta horká spící psí tělíčka cítila něco žalostného, vzdychala únavou nebo podrážděním. Jenže oni vzdychají pořád! To vypouštění sladkého, nevinného dechu. Jenže tenhle Lilyin povzdech byl jiný. Maličko. Necvičené ucho by si toho možná nevšimlo, ale já znal Lily tak, jak je jen možné poznat jinou živou bytost, takže jsem to zaznamenal. Byla v tom tíseň. Starost. V jejím světě se objevily obavy. Na jejích ramenou spočinula tíha.

Zeptal jsem se znova: „Bolí to?“

Její odpověď přišla po chvíli, po odmlce a trošce rozvažování. „Někdy.“

To nejlepší na psech je, jak vždycky poznají, kdy je nejvíc potřebujete, a nechají všeho, aby si s vámi na chvíli sedli. Nemusel jsem na Lily dál tlačit. Mohl jsem udělat to, co pro mě ona udělala bezpočtukrát, když jsem se trápil, byl nemocný a v depresi, nebo v těch dnech, kdy jsem se cítil hodně nejistě a mizerně. Mohl jsem s ní tiše posedět, naše těla se dotýkala jen natolik, aby se navzájem zahřívala, aby sdílela vibrující energii všeho živého, dokud se náš dech nezpomalil a nesrovnal se v paralelním rytmu jako při našich mlčenlivých sedánkách vždycky.

Sevřel jsem ji za kůži na krku, jak jsem si představoval, že to asi kdysi dělávala její matka, když ji jako štěně přenášela.

„Zvedá se vítr,“ řekl jsem jí. Když jsem se odvážil podívat na chobotnici, zamrazilo mě při pomyšlení, že v tom rčení je možná víc pravdy, než by se mi zamlouvalo. Nadhazoval jsem tak Lily, aby mohla pronést svou oblíbenou repliku z filmu Královna Alžběta: Zlatý věk. Ani jeden z nás ten film ve skutečnosti neviděl, jenže když šel do kin, tenhle úryvek nekonečně opakovali v reklamách, a my oba se prohýbali smíchy při pohledu na Cate Blanchettovou, jak se snaží mluvit a vystupovat jako Panenská královna. Moje fenka ji uměla skvěle napodobit.

Lily se trochu rozveselila a zareagovala na mou narážku. „Já můžu rozkazovat i větru, pane! Mám v sobě hurikán, který smete všechny Španěly, jestli se opováží postavit se mi! Ať přitáhnout se všemi vojsky pekelnými: neprojdou!“

Snažila se, kvůli mně. Jenže abych byl upřímný, moc se jí to nepovedlo. Nejspíš už instinktivně věděla, co mně začínalo rychle docházet. Že je krab. Je plž. Je surmovka.

Chobotnice je hladová.

A zhltne ji.

Table of Contents

Chobotnice