Hana Marie Körnerová: Pán hor II.

Vydání čtvrté, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 2017 Hana Marie Körnerová

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2143. publikaci

Odpovědná redaktorka a korektorka Květuše Sajnerová

Ilustrace na přebalu © 2017 Martina Černá

Přebal a vazba © 2017 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0738-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0739-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Hana Marie Körnerová

PÁN HOR

II.

Laura

Kapitola 1

O nejdůležitějších událostech se Christina de Braie dověděla ze Sebastianova dopisu, který přišel už z Barfleuru. Syn jí oznamoval, že se vrátil domů. Příjezd na hrad plánoval začátkem května, až se Laura vzpamatuje z namáhavé cesty.

Z dopisu nemohla Christina vyčíst, jaké vztahy panují mezi Sebastianem a jeho ženou. Bude si muset počkat, až je uvidí na vlastní oči.

Sama teď měla spoustu starostí. Ta největší se jmenovala Josefina. Bylo jí právě šestnáct let a stávala se zcela neovladatelnou.

Christina ji musela násilím odvézt od Louisy de Vriès, kde Josefina pobývala častěji než doma. Louisiny děti Raoul a Dominika byly jejími nejdůvěrnějšími kamarády. Protože v Louisině rodině nevěnoval výchově potomků nikdo zvláštní pozornost, byla i Josefině ponechaná k její škodě naprostá volnost. Její divoké sklony (dědictví po otci) tím nabyly vrchu a začaly v okolí vzbuzovat nežádoucí pozornost.

Protože Dominika měla před svatbou, stal se Josefininým nepostradatelným druhem Raoul, kterému bylo v té době už pětadvacet. Vyznačoval se absolutní nechutí k jakékoli soustavné činnosti a žil střídavě v rodném kraji a střídavě v Paříži. Z Paříže se vracel, když mu došly peníze, a to bývalo v poslední době velmi často.

Christina věděla, jak její přítelkyně na synovi lpí, a byla daleka toho, aby jí sdělovala svůj názor na jeho život či povahu. Zároveň ovšem nijak nestála o to, aby se na něho Josefina upnula. Raoul proslul v celém okolí svými divokými kousky. Josefinin obdiv mu natolik imponoval, že ji dokonce naučil šermovat, což bylo její velké přání už od dětství. Naučil ji to tak dobře, že ho při jednom cvičení dost těžce poranila. Zvěst o tom „roztomilém“ souboji se roznesla po kraji a Josefinině pověsti to nijak neprospělo. Christina usoudila, že je nejvyšší čas s Josefinou „něco udělat“.

Josefina naprosto nesdílela matčin názor, a proto se jen velmi neochotně podrobovala domácímu řádu panujícímu na hradě.

Zpráva, že nejstarší bratr konečně zavítá domů, ji naplnila radostí. Sebastian byl její nejmilejší sourozenec. V nouzi by sice nepohrdla ani mladším Ludvíkem, ale ten žil s otcem v Paříži a nijak domů nespěchal. V jeho okolí se mělo za to, že je přímo předurčený udělat na ministerstvu zahraničí kariéru.

Edmond, který se v těch dnech právě vrátil z jednání ve Vídni, se k těm řečem stavěl značně skepticky. Podle jeho mínění to v současné době nebylo žádné štěstí.

Sebastian přijel na hrad pátého května.

Christina stojící nahoře na schodišti si uvědomila, že stejná scéna se odehrála už před rokem. Stála na tomtéž místě, když Sebastian pomáhal své ženě z kočáru. Jako teď.

Ano, napohled to vypadalo stejně. Ale její ženské oko přece jen zaznamenalo rozdíl. V úsměvu, v gestu, kterým vzal Sebastian Lauru kolem pasu, v pohledu, který si vyměnili... A jenom ženské oko dokázalo pod Lauřinými pohodlnými cestovními šaty rozeznat její stav.

Sebastian ty dvě brzy opustil. Pochopil, že si mají co vyprávět a jeho k tomu vůbec nepotřebují. Nechal je v matčině salonku a šel se přivítat s Josefinou. Nenašel ji nad vyšíváním, jak by se slušelo u dívky jejího věku a postavení, ale při čištění bambitky.

Vrhla se mu nadšeně kolem krku.

„Ty jsi ale divoká,“ smál se. „Slyšel jsem o tobě pěkné věci. Mám jim věřit?“

„Myslím že ano,“ mrkla na něho spiklenecky a hned dodala, „už dlouho jsem neměla pořádného protivníka. Nechceš to se mnou zkusit? Dokonce si můžeš vybrat zbraň.“

„Slyšel jsem, že Raoul de Vriès ještě pořád leží s propíchnutým hrudníkem. Podle očitých svědků je to tvoje zásluha,“ podotkl Sebastian a zvedl kord. Po deseti minutách ho se smíchem odhodil a objal rozpálenou a udýchanou Josefinu.

„Jsi opravdu dobrá, sestřičko. Začínám mít z tebe strach. A jak jsem slyšel, matka taky. Ovšem z jiného důvodu. Tvoje šermířské umění se jí nelíbí. A abych se přiznal, mně taky ne.“

„Co je na něm špatného?“ zeptala se Josefina bojovně.

„Je to neženské. Vdáš se a kord nebudeš potřebovat. Bude tě chránit manžel.“

Josefina se upřímně zasmála.

„A ty si myslíš, že by si mě někdo dobrovolně vzal?“

„No teď zrovna ne,“ usoudil, „ale za pár let určitě. Jsi moc hezká. A ta divokost tě přejde. Všichni jsme si to prožili a je to za námi. Patří to k věku.“

„Jenže vy jste muži a já jsem se narodila jako děvče,“ vmetla mu do tváře.

„Ale za to já nemůžu, Josefino. Tak mi to nevyčítej. Ostatně si myslím, že tvé úvahy jsou výsledkem osamělého života na hradě. Měla by ses dostat do společnosti stejně starých dívek. Do velkého města. Tam bys přišla na jiné myšlenky.“

„To určitě,“ rozzlobila se Josefina, „ještě řekni, že by mě měli poslat zase do školy k jeptiškám. Já po žádné dívčí společnosti netoužím. Nejradši jsem tady v horách. Všechny holky, které jsem poznala, jsou nudné a hloupé. I Dominika. Co se teď vdala, je stejná jako ostatní. Jediný, kdo mi rozumí, je Raoul, a s tím nesmím kamarádit.“

Sebastian se smál. Josefininy stesky mu připadaly dojemně dětinské v porovnání s tím, co ještě nedávno prožíval sám. Poslouchat je bylo osvěžující. Přesto musel zasáhnout z pozice staršího bratra.

„Raoul není kamarád pro tebe, Josefino. A taky to není žádný kluk. Je o rok starší než já a upřímně řečeno nevím, proč ti věnuje tolik času. Pokud není ovšem do tebe zamilovaný.“

Josefina vytřeštila oči.

„Raoul? Ten by takové hlouposti naštěstí nebyl vůbec schopný. Ostatně by ani nemohl. Vždyť se přece říká...“

„Co se říká?“ zpozorněl Sebastian.

„Že je to náš bratr. Je to pravda?“

„Ne, není. Takové věci ti povídá on?“

„Ne, Sebastiane. Nikdy mi nic takového neřekl. Ale je nám strašně podobný. Vypadá skoro jako ty. To přece není náhoda.“

Sebastian se zvedl a přitáhl si sestru blíž.

„Ne, není to náhoda. Ale ty už nikdy nevěř podobným řečem. Urážíš tím matku i otce. Chápeš? Raoul je ve skutečnosti náš bratranec. Syn strýce Eugèna. Ale nemyslím, že by matku těšilo, kdyby věděla, o čem si vyprávíme. To není vhodný námět k hovoru pro šestnáctiletou dívku.“

„Nebuď tak zoufale staromódní,“ ušklíbla se Josefina rošťácky, „nebo si budu myslet, že jsi sňatkem zhloupl. Ale mezi námi – jsem ráda, že Raoul není můj bratr. V nejhorším případě bych si ho mohla vzít. Kdybych se už musela vdávat. Jsem na něho aspoň zvyklá.“ Uraženě se dívala, jak se Sebastian směje.

„A teď už dost,“ vzal ji za ruku a táhl ke dveřím. „Laura na tebe čeká. A to, o čem jsme se spolu bavili, před ní neříkej, ano?“

Josefina ještě chvíli vzdorovala – aby se neřeklo – a pak se nechala bez odporu odvést.

Hrad zase ožil. Josefina přestala trucovat a docela ráda dělala společnici Lauře. Po několika dnech bylo zřejmé, že Laura má na ni dobrý vliv. Alespoň v její přítomnosti se Josefina snažila krotit svůj nedívčí temperament.

Všiml si toho i Ludvík, který přijel na několik dní z Paříže. Přivezl dopis od Edmonda a slib, že otec přijede ihned, jak mu to okolnosti dovolí.

Dopis Christinu zaskočil a několik dní váhala, jestli má jeho obsah dětem sdělit.

V minulých měsících si v listech Edmondovi stěžovala na Josefinu a její výstřelky. Edmondova reakce byla přinejmenším překvapující. Psal, že z Paříže přiveze přítele, se kterým Josefinu zasnoubí. Pokud jí může něco napravit hlavu, je to pouze vyhlídka na sňatek. Nic „ženštějšího“ si pro dívku v jejím věku neumí představit.

Christina si tím nebyla jistá. Pochybovala, že by se Josefina dokázala vžít do role snoubenky. Přitom byl její půvab zcela dívčí a matka nechápala, kde se v tak krásné a napohled něžné holčičce bere touha po zbraních, mužském oblečení a dobrodružství. Podezírala svého kmotřence Raoula de Vriès, že Josefinu pro své pobavení navádí k hloupostem. Byla proto ráda, když se dověděla, že se uzdravil ze svého zranění a odjel z kraje. Josefina jeho odjezd oželela s lehkým srdcem, protože měla po ruce Sebastiana. Ten, místo aby matce pomáhal se sestřinou výchovou, často se nechal unést Josefininým dětským nadšením a dělal ji partnera v šermu. Christina z vlastní zkušenosti věděla, že Josefině se dá těžko něco odepřít, když začne žadonit svým dětským hláskem a upře na vyhlédnutou oběť nevinné černé oči. Jenže už nebyla dítě a rozmary podobného druhu se jí mohly jen vymstít.

A tak ačkoli Christina dceru nesmírně litovala, musela jí oznámit otcovo rozhodnutí.

„Za několik dní tě zasnoubíme s mužem, kterého ti otec vybral. Je pochopitelně z dobré rodiny, slušně situovaný a zastává významné místo na ministerstvu zahraničí. Nebyl ještě nikdy ženatý a je mu sedmadvacet let.“

Josefina zůstala jako solný sloup. Všem přítomným jí bylo upřímně líto. V obličeji měla tak zděšený výraz, že všichni čekali, že se co nevidět rozpláče. Ale plakat Josefina neuměla. Jenom velice zbledla, otočila se na patě a vyběhla ven.

Christina zadržela Sebastiana, který chtěl okamžitě běžet za ní.

„Nech ji. Musí si zvyknout. A nedívej se na mě tak vyčítavě, já ji lituji také. Ale už si s ní nevím rady. Nestačím na ni a ty to víš. Potřebovala by se dostat pryč z hradu. Pokud by sis ji chtěl vzít na nějakou dobu s sebou na Barfleur, nebudu proti.“

Sebastian se na matku pochybovačně podíval.

„Mně se to zdá ukvapené. Dost dobře si ji nedovedu představit v roli manželky. Je strašně dětská.“

„Zasnoubení ještě není svatba. Nikdo ji nechce provdat hned teď. Chceme jenom, aby si zvykla na dívčí roli.“

Když se po nějaké chvíli ozval z nádvoří zvuk kopyt, přivolala Christina syna a Lauru k oknu.

„Podívejte se. Je opravdu nejvyšší čas.“

Stačili ještě zahlédnout černého koně, který prolétl otevřenou branou. Na hřbetě nesl drobnou postavu v mužském sedle, jezdeckých kalhotách a obrovském klobouku.

„Utekla,“ konstatoval Sebastian a v koutku úst se mu objevil úsměv.

Christina se na něho podívala a povzdechla si. Jí nemusel nikdo vykládat, že Sebastian stojí na Josefinině straně. Zřejmě nikdy nezapomene na to, co cítil, když otec v osmnácti plánoval život jemu.

Kapitola 2

Josefina koně nijak nešetřila. Hnala ho přes křoviny a balvany, nutila přeskakovat obtížné překážky a zdolávat potoky proudící z hor. Zuřila.

„Zasnoubit,“ mumlala si vztekle. „To určitě! Provdat! Jen ať si to zkusí a uvidí!“

Zběsilou jízdou se jí podařilo vybít nejhorší vztek, ale nepodařilo se jí zahnat úzkost. A proti úzkosti znala už od dětství jediný lék – svou divokou fantazii. Teď jí dělalo dobře, když si představovala, jak hned po svatbě zapíchne v souboji toho nemohoucího staříka. Šestnáctileté dívce pochopitelně připadal o jedenáct let starší muž jako osoba přestárlá, věkem patřící do generace jejích rodičů a jako novomanžel směšná. Z hlediska případné zamilovanosti odepsaná.

Hned jak se ho zbaví, uprchne ze země. Od chvíle, kdy pruský král v březnu vypověděl Francii válku, probíhaly další odvody. Říkalo se, že teď berou do armády už i patnáctileté. Nechá se naverbovat. Vzhledem k tomu, jak obratně vládne kordem i pistolí, se určitě proslaví. Nikdo nebude tušit, že pod jménem Nicolo Barray (to jméno si vybrala proto, že mělo zvuk) se skrývá žena. A teprve až zemře (na poli cti a slávy), všichni zjistí, kdo po celá léta bojoval po jejich boku. Pak bude ležet na nosítkách se smrtelně bledou tváří a rozpuštěnými vlasy (vlasů se marnivě nehodlala vzdát ani v mužském převlečení) a všichni budou truchlit nad tak strašnou ztrátou...

Zabrala se natolik do svých příjemně truchlivých snů, že sebou polekaně trhla, když uslyšela mužský hlas:

„Chlapče, slyšíš, chlapče? Počkej!“

Ohlédla se a spatřila jezdce, který se prodíral s koněm po sotva patrné stezce k ní nahoru. Netoužila po setkání s cizími lidmi, proto pobídla koně a rozjela se vzhůru.

Brzy poznala, že přecenila síly. Předtím koně téměř uštvala a teď už nebyl schopný závodit s odpočatým soupeřem. Vzdala to.

Zastavila a kriticky přehlédla svůj zevnějšek. Zastrčila pár vzpurných pramenů vlasů pevněji pod klobouk a dopnula vyztužený jezdecký kabátek. Pak nasadila zamračený výraz a obrátila se k muži, který ji právě dojížděl.

„Neslyšel jsi, že jsem na tebe volal?“ zeptal se jezdec rozzlobeně.

„Ne!“ odsekla. Seskočila z koně a klukovským pohybem si povytáhla kalhoty.

„Nebudeme se hádat.“ Muž si sundal klobouk a otřel si pot z čela. „Chtěl jsem se tě jenom zeptat na cestu. Jsi zdejší?“

„To jsem,“ přikývla Josefina a přejela rukou po pažbě pistole.

Zahlédl ten pohyb a usmál se.

„Neboj se, nejsem lupič. A kdybych byl, co bych si asi na takovém klukovi vzal. Jedině snad toho koně.“

„To je urážka, pane,“ řekla Josefina mrazivě.

„Ale jdi.“ Muž seskočil z koně a povolil mu podbřišník. „Pěkně jsi mě uhnal,“ řekl uznale, „jel jsi jako čert. Kdybys neměl unaveného koně, asi bys mi ujel.“

„Ne asi – určitě,“ opravila ho Josefina. „Ale vy jste se chtěl zeptat na cestu.“

„Ano. Zřejmě jsem zabloudil. Jedu na Černý hrad k hraběti Edmondovi.“

„Hrabě na hradě není, je v Paříži,“ podřekla se Josefina.

„Ale?“ podivil se. „Jsi nějak informovaný. Ty jsi z hradu?“

„Ne, to ne,“ zajíkla se. „To přece ví v okolí každý.“

„Hrabě de Braie se dnes vrátil,“ informoval ji muž, „jel jsem s ním a s několika dalšími pány z Paříže až sem. Jsem jeho hostem. Cestou jsme trochu lovili a já se obávám, že jsem zabloudil.“

„To určitě,“ pokývla Josefina hlavou, „hrad leží skoro hodinu cesty odtud na západ. Tam za tím hřebenem, vidíte?“

„A dovedeš mě tam?“

„To ne. Ale ukážu vám cestu. Sám byste ji nikdy nenašel. Můžeme vyjet hned, jak si můj kůň odpočine.“

„S tím souhlasím,“ řekl neznámý. Protáhl se, sundal si znovu klobouk a s rukama za hlavou se natáhl do trávy. „Tady je ale krásně,“ řekl, „ani nebudu mít chuť vrátit se do Paříže.“ Zvedl hlavu, zaclonil si oči a podíval se na Josefinu, která si hrála s rukojetí kordu. „Bydlíš blízko?“

„Ano,“ odpověděla stručně.

„Povídavý zrovna nejsi,“ zasmál se muž, „a já jsem si myslel, že mi něco povíš o zdejších lidech. Kluci jako ty vždycky vědí všechno nejlíp.“

Josefina pohrdavě zkřivila ústa.

„Víš, že jsem si původně myslel, že jsi synem hraběte Edmonda? Zdálo se mi, že jsi mu podobný.“

„Jeho synem rozhodně nejsem,“ ohradila se Josefina kategoricky.

„To jsem si uvědomil taky. Vím, že má jen dva syny. Sebastiana a Ludvíka a oba jsem viděl v Paříži. A pak už má jenom dceru, jak jsem slyšel. Prý hezkou. Znáš ji?“

„Hezkou? O tom velice pochybuji,“ prohlásila Josefina. „A vůbec, jakým právem se vyptáváte na rodinu hraběte Edmonda? Sám jste prohlásil, že jste jeho hostem. Není slušné vyzvídat u cizích lidí. Měl jste se zeptat jeho.“

„Vedeš jedna nula,“ zasmál se muž a zvedl se z trávy. „Jmenuji se Daniel de Montignac a jsem skutečně přítelem hraběte Edmonda. Strávím pravděpodobně několik dnů u něho na hradě. Možná se ještě uvidíme.“

„To sotva,“ podotkla Josefina nerudně, „nevyhledávám společnost. Jsem radši sám.“

„To je u tak mladého muže skutečně neobvyklé,“ podotkl Daniel. „A co kdyby ses mi také představil, chlapče.“

„Nicolo Barray,“ pravila hrdě Josefina. „Možná vám to jméno nic neříká, ale snad znáte mého bratrance Raoula de Vriès.“

„Toho skutečně znám. Před pár dny jsem s ním mluvil v Paříži. Přijel se tam zotavit. Utrpěl nedávno jakýsi úraz.“

„Slyšel jsem,“ řekla Josefina.

„Musel mít dobrého soupeře,“ soudil Daniel. „Raoul de Vriès je jedním z nejlepších šermířů, jaké znám.“

Josefina se zasmála.

„Nesouhlasíš se mnou?“ otočil se k ní Daniel překvapeně.

„Ale ano, pane. Mám jeho školu.“

„Ty?“ zvedl obočí. „Vždyť ti není snad ani patnáct. Myslel jsem, že máš kord jenom na ozdobu.“

Josefina zbledla.

„To můžete snadno vyzkoušet, pane. Jsem vám k dispozici.“

„S dětmi se nebiji,“ odmítl ji.

„Je mi sedmnáct,“ přidala si Josefina, „a každého, kdo si dovolí mě urazit, ztrestám na místě. Taste, pane!“

„Tak dobře,“ rezignoval, „podívám se, co ses naučil od Raoula de Vriès.“

„Není to špatné,“ konstatoval po chvíli, „máš bezesporu talent. Za pár let by z tebe mohl být šermíř.“ To Josefinu popudilo. Umínila si, že ho prostě musí porazit. Po několika výpadech se na zápěstí pana de Montignac objevila krev.

„Zásah,“ usmála se a sklonila zbraň, „prohrál jste, pane.“

Daniel si vyhrnul rukáv, zhodnotil šrám a pak se s uznáním podíval na Josefinu.

„Tak dobře, pane Nicolo, už nikdy nebudu podceňovat mladíky vašeho ražení. Spokojený?“

„Úplně. Můžu vám to teď obvázat?“

„Je to jen škrábnutí,“ mávl Daniel rukou a spustil manžetu. Natáhl pravici k Josefině. „Budeme přátelé?“

„Proč ne,“ souhlasila. Vložila do stisku veškerou sílu.

Jeli pak spolu údolím, do kterého se začaly vkrádat první stíny.

„Dá se tu dobře lovit?“ zeptal se Daniel a rozhlížel se po krajině. „Vypadá to dost slibně. Rád bych si vyjel na hon a přátelé určitě taky.“

„Lovit se tu dá slušně,“ připustila Josefina, „a hrabě de Braie vám určitě ukáže dobrá místa.“

„A ty?“ obrátil se k ní. „Ty bys nám průvodce nedělal?“

Josefina zavrtěla hlavou.

„To ne. Už jsem ti řekl, že po společnosti netoužím. Průvodce ti budu dělat, jedině když přijedeš sám. Jinak se obrať na někoho z rodiny hraběte Edmonda.“ Přitáhla koni uzdu a ukázala před sebe. „Jsme na místě. Tam před námi je hrad. Teď už trefíš sám.“

„Díky, příteli,“ podal jí Daniel ruku, „a jestli mi zítra vyjde čas, můžeme se zase tady sejít.“

„K odvetnému utkání,“ navrhla Josefina. „Platí?“

„Platí,“ zasmál se. Otočil koně a houstnoucím šerem vyjel ke hradu. Když se dole u cesty obrátil, aby zamával svému společníkovi, bylo místo pod stromy už prázdné.

Společnost u stolu se bavila o politice, což Christinu vždycky znervózňovalo. Když pánové dopodrobna rozebírali vítězství u Lützenu a Budyšína, myslela na to, že Josefina se pořád ještě nevrátila domů. Dosud se vždycky vracela před setměním, dnes ovšem odjela velice rozrušená... Christina zachytila Edmondův pohled a okamžitě se pokusila o úsměv. Nechtěla, aby Edmond věděl, že si dělá o Josefinu starosti. Rozzlobil se už před večeří, když zjistil, že dcera ještě není doma a že odjela bez doprovodu. Chystal se ji představit společnosti a místo toho si musel vymýšlet přijatelnou omluvu.

Christina odpověděla svému společníku po pravici, že kníže Metternich je vskutku okouzlující společník a že měla to potěšení se s ním setkat loni ve Vídni a před čtyřmi roky v Paříži. Pak se s úsměvem omluvila a vyšla z jídelny. Laura ji očekávala na chodbě.

„Vrátila se a nechce nikomu otevřít,“ oznamovala.

Matce se Josefina vzdorovat neodvážila a odemkla. Christině se naskytl nepříliš vábný pohled na dceru v jezdeckých kalhotách, vysokých botách a zmačkané černé košili. Klobouk a kabátek se válely na křesle.

Christina se posadila a pokynula Josefině na místo proti sobě.

„Dnes do jídelny už nemusíš,“ řekla pak tiše. „Omluvili jsme tě. Ale zítra se zúčastníš večerní slavnosti. Přeji si, abys projednou odložila mužské oblečení a chovala se jako dáma.“

„Víš, že to nedovedu,“ zamračila se Josefina.

„Kromě otcových přátel, kterým ses dnes vyhnula,“ pokračovala Christina, jako by ji neslyšela, „přijede také Dominika s manželem a její matka s přáteli. Dohromady asi třicet lidí. Doufám, že nám neuděláš ostudu.“

„Ten, co mě s ním chcete zasnoubit, přijel taky?“ zeptala se Josefina.

„Ano, přijel. Zítra ti ho představíme. Jsem přesvědčená, že se dokážeš ovládnout a neuděláš žádnou scénu, o které by se v údolí ještě dlouho vyprávělo.“

Josefina vyskočila a odvrátila se.

„Raoul de Vriès se vám zdál pro mě starý, protože je mu už pětadvacet,“ řekla hořce, „a teď mě chcete podstrčit někomu, kdo je ještě starší než on.“

Christina vstala a jemně objala dceru kolem ramen.

„Josefino, jestli Raoula miluješ...“

„Nemiluji nikoho,“ vytrhla se jí dívka, „ale s Raoulem je mi dobře. Nechová se ke mně jako k hloupé holce, ale jako k příteli.“

„Raoul nepřijede,“ řekla Christina, „zůstane nějakou dobu v Paříži. Obávám se, že ty pro něho neznamenáš zdaleka tolik jako on pro tebe. Myslím si, že je to nezodpovědný a lehkomyslný mladík, kterému dělalo dobře, že jsi na něm tak závislá. A to nesvědčí o tvém dobrém úsudku, Josefino. Letos ti bude sedmnáct, jsi už téměř dospělá a měla by ses podle toho chovat. Zítra ti představíme hraběte Daniela de Montignac.“

„Koho?“

„Hraběte Daniela de Montignac,“ opakovala Christina klidně, „tvého snoubence. Teď dobrou noc. Odpočiň si. A zítra čekám, že mě nezklameš.“

Políbila strnulou dceru na čelo a vyšla z pokoje.

Table of Contents

copyright

titul

Laura

Kapitola 1

Kapitola 2