Angela Marsons

PLAY DEAD

Copyright © Angela Marsons 2016

Translation © 2017 by Martina Šturcelová

Jacket design © 2017 by Diana Delevová

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5717-7

Poďakovanie

Každá kniha je ako samostatný a nový výlet. Počas celého procesu sa zakaždým naučím čosi nové a ani tento príbeh nebol výnimka.

Tentoraz som chcela, aby Kim skúmala myseľ vraha, ktorého konanie počas väznenia obetí je rovnako dôležité ako zbavovanie sa tiel.

Ako vždy musím na tomto mieste v prvom rade vyzdvihnúť trpezlivosť a prínos mojej partnerky Julie. Jej viera a podpora ma nikdy neopúšťajú. Zakaždým keď začuje môj zúfalý výkrik „Potrebujem stretnutie“, všetko nechá tak a je tu pre mňa. Raz mi poradila, aby som dôverovala procesu. Z tejto myšlienky sa medzitým stala moja mantra, ktorá mi pomáha v ťažkých časoch. Síce si to neuvedomuje, ale tieto knihy by bez nej neboli na svete.

Poďakovať sa chcem, samozrejme, aj tímu v Bookouture za nekonečné nadšenie pre Kim Stonovú a jej príbehy. Obzvlášť úžasnej Keshini Naidoovej, ktorá sa zastaví, až keď knihy dosiahnu celý svoj potenciál.

Špeciálne poďakovanie patrí neuveriteľne dravej a húževnatej Lorelle Belliovej, ktorá predáva práva na knihy o Kim Stonovej do zahraničia a zatiaľ sa jej podarilo dobyť štrnásť území.

Nesmiem zabudnúť spomenúť rozrastajúcu sa rodinu autorov Bookouture. Každý z nich je jedinečný a veľmi talentovaný. Pociťujú nefalšované nadšenie pre prácu ostatných kolegov, a tým pomáhajú tvoriť priateľskú atmosféru plnú podpory a rád. Caroline Mitchellová je jedna z najoddanejších a najusilovnejších spisovateliek, aké poznám. Som nesmierne hrdá, že ju môžem nazývať priateľkou. Renita D’Silvová ma zase neustále vťahuje do svojej krásnej a veľavravnej prózy.

Z celého srdca ďakujem svojej sestre Lyn, jej manželovi Clivovi a mojim úžasným synovcom Matthewovi a Christopherovi, ktorí ma neprestávajú povzbudzovať a podporovať na mojej ceste.

Som nekonečne vďačná všetkým úžasným blogerom a kritikom, ktorí trávia čas nad príbehmi Kim Stonovej a spoznávajú ju. Títo skvelí ľudia nekričia a neprezentujú veľkoryso svoje názory iba preto, lebo je to ich práca. Je to aj ich vášeň. Nikdy ma neunaví vyjadrovať im vďaku za to, ako podporujú mňa i moje knihy. Jeden či dvaja sa dokonca objavili aj v mojich príbehoch (vy už viete, kde konkrétne). Z fór sociálnych médií urobili srdečný a priateľský priestor. Ďakujem vám veľmi pekne.

Veľká vďaka patrí mojim skvelým čitateľom, predovšetkým tým, ktorí si napriek zaneprázdnenosti nájdu čas, aby zašli na moju webovú stránku, profil na facebooku či twitteri, na stránku Goodreads. Ozaj, zistila som, že v podniku Bull and Bladder majú ozaj dobré jedlo!

Nakoniec sa chcem poďakovať milým dámam v mojich miestnych knižniciach. Konkrétne Rachel Hamarovej zo stourbridgeskej knižnice a Shazziah Rockovej z knižnice Cradley Heath. Stretnutia a rozhovory s vašimi úžasnými čitateľmi sú pre mňa vítanou odmenou.

Túto knihu venujem svojim rodičom – GILL A FRANKOVI MARSONSOVCOM,

ktorí ma neprestávajú inšpirovať svojou podporou a dôverou.

Ďakujem, že ma sprevádzate na mojej ceste. Je príjemná aj vďaka vám.

Oboch vás veľmi ľúbim.

Prológ

Old Hill – 1996

Vedela som, že je mŕtva, skôr než som sa jej dotkla. Aj tak som sa jej dotkla.

Prstom som jej prechádzala po chladnej pokožke na predlaktí a zastavila som sa na materskom znamienku pod lakťom. Už sa nikdy nerozšíri pri pohybe. Už ku mne nikdy nevystrie ruky do hrejivého objatia.

Jemne som ju pohladila po tvári. Nevšimla som si nijakú reakciu, tak som ruku mierne pritlačila. Jej oči však naďalej neprítomne hľadeli na strop.

„Neopúšťaj ma,“ opakovala som a krútila som hlavou, akoby malo moje popieranie zvrátiť celú situáciu.

Nevedela som si bez nej predstaviť život. Boli sme spolu tak dlho. Iba my dve.

Zadržala som dych a sledovala som, či sa jej nedvíha hrudník. Len aby som si bola istá. Narátala som do dvadsaťtri, kým som nemala pocit, že mi roztrhne pľúca. Jej hrudník sa nepohol. Ani raz.

„Čo keby som postavila vodu na čaj, mami? Mohli by sme si zahrať našu obľúbenú hru. Všetko pripravím,“ prihovárala som sa jej. Po lícach sa mi pritom kotúľali slzy. „Mami, zobuď sa.“ S plačom som ju šklbala za ruku. „Prosím, mami, nechcem, aby si odišla. Myslela som si, že chcem, ale nie je to tak.“

Celé telo sa jej kývalo v rytme môjho poťahovania. Hlava sa jej hojdala na vankúši a na chvíľu vyzerala, akoby hovorila nie. Len čo som však prestala, znovu znehybnela. Hlava sa jej prestala hýbať ako posledná.

Kľakla som si a vzlykala som do jej dlane v nádeji, že ju moje slzy zázrakom preberú. Vôľou som sa usilovala prinútiť jej svaly, aby sa napli. Túžila som znovu cítiť jej pohladenie, jej prsty prehŕňajúce sa mi vo vlasoch.

Zobrala som jej ruku bez života do dlaní a priložila som si ju navrch hlavy. „No tak, mami, povedz to,“ prosila som a krútila som hlavou pod jej nehybnými prstami. „Povedz mi… povedz mi, že som tvoje najlepšie dievčatko na svete.“

1. kapitola

Black Country – súčasnosť

Kim bola skrčená za smetiakom. Po pätnástich minútach v rovnakej pozícii pomaly strácala cit v nohách.

Zašepkala do bundy: „Stace, je niečo nové o tom povolení?“

„Stále nič, šéfka,“ ozvalo sa jej v uchu.

Kim zavrčala. „Nebudem tu čakať naveky, vážení.“

Kútikom oka sledovala Bryanta, ako krúti hlavou. Stál naklonený nad otvorenou kapotou auta presne oproti sledovanej budove.

Bryant pre nich symbolizoval hlas rozumu. Jeho obozretná povaha im prikazovala, aby vždy dodržiavali pravidlá, a Kim aj súhlasila. Do istej miery. Všetci však vedeli, čo sa v tom dome dialo, a že sa to musí skončiť. Dnes.

„Mám ísť bližšie, šéfka?“ spýtal sa Dawson nedočkavo.

Kim sa práve chystala odvetiť záporne, keď vtom znovu začula jeho hlas vo svojom uchu.

„Šéfka, vidím muža, ktorý prichádza z druhého konca ulice.“ Krátka pauza. „Stosedemdesiat centimetrov, čierne nohavice, sivé tričko.“

Kim sa schúlila ešte viac. Bola iba dva domy od sledovanej budovy, vkliesnená medzi smetiakom a kríkom hortenzií. Nemohla však riskovať, aby ju niekto uvidel.

Plánovali využiť moment prekvapenia, a to sa nesmelo zmeniť.

„Nejaká totožnosť, Kev?“ spýtala sa, šepkajúc do bundy.

Nie je to niekto, koho poznajú?

„Negatívne.“

Kim zavrela oči a v duchu si želala, aby tá osoba iba prešla okolo. Nepotrebovali vnútri tretieho chlapa. V danej chvíli boli v prevahe.

„Vošiel dnu, šéfka,“ zahlásil Bryant z druhej strany ulice. Dočerta. To mohlo znamenať iba jediné. Bol to zákazník.

Kim stisla tlačidlo na mikrofóne. Kde trčí ten prekliaty príkaz? „Stace?“

„Stále nič, šéfka.“

Kim začula, ako sa otvorili dvere a muži sa pozdravili. Cítila, ako jej vrie krv v žilách. Každý jej sval sa túžil rozbehnúť k tým dverám, vraziť dovnútra, nasadiť všetkým želiezka, informovať ich o právach a neskôr sa pustiť do potrebných papierovačiek.

„Šéfka, počkaj ešte aspoň minútku,“ ozval sa Bryant spod kapoty.

Iba on vedel vždy presne odhadnúť, čo si myslí. Bez slova stisla vysielačku na znak, že berie jeho slová na vedomie.

Keby vstúpila do budovy bez súdneho príkazu, prípad by sa pravdepodobne nikdy nedostal na súd.

„Stace?“ spýtala sa znovu.

„Nič, šéfka.“

Kim počula v uchu Stacino zúfalstvo a vedela, že túžba jej kolegyne vysloviť správnu odpoveď bola rovnako silná ako Kimina túžba počuť ju.

„Dobre, vážení, idem na plán B,“ oznámila do mikrofónu.

„Čo je plán B?“ ozval sa Dawson v jej uchu. Kim nemala ani tušenia.

„Jednoducho sa pridaj,“ odvetila a narovnala sa. Vyslobodila sa z pazúrov kríka hortenzie a do nôh sa jej znovu vlial život. Rukami si uhladila čierne rifle a skontrolovala, či sa na ne nezachytilo niečo z kvetov.

Vyrazila priamo k prednej časti budovy a kráčala po chodníku, akoby sa pred chvíľou vôbec neukrývala v susednej záhrade. Vysielačku si vytiahla z ucha a strčila do vlasov. Áno, príkaz na prehliadku bol na ceste, no muž, ktorý práve vošiel, bol pravdepodobne zákazník. Túto predstavu

Kim nedokázala stráviť.

Otočila sa mierne bokom, slúchadlom smerom k ceste.

Zaklopala na dvere a na tvár si nasadila úsmev. Bryant zasyčal do vysielačky, ktorú počula aj z vlasov.

„Šéfka, čo dočerta…?“

Kim si priložila prst k perám, aby umlčala Bryanta i ostatných. Za dverami totiž začula približujúce sa kroky.

Otvoril Ashraf Nadir.

Kim sa zatvárila neutrálne, akoby počas posledných šiestich týždňov nesledovali každý jeho krok.

Tvár sa mu okamžite zvraštila.

„Zdravím vás. Nemohli by ste mi pomôcť? Pokazilo sa nám auto,“ začala vysvetľovať a kývla hlavou na Bryanta.

„Podľa môjho manžela je to niečo komplikované, no ja si myslím, že by to mohla byť iba baterka.“

Muž sa pozrel poza jej plece a Kim zase poza to jeho. Dvaja ďalší obyvatelia sa zhovárali v kuchyni. Jeden podával druhému zväzok bankoviek.

Ashraf pokrútil hlavou.

„Nie… prepáčte…“ odvetil so silným prízvukom. Ashraf Nadir pricestoval pred šiestimi mesiacmi z Iraku.

„Nemáte štartovacie káble?“

Znovu pokrútil hlavou. Cúvol a dvere sa Kim začali zatvárať pred nosom.

„Pane, ste si istý…?“

Dvere pokračovali v pohybe.

„Mám to, šéfka!“ skríkla jej Stacey do ucha.

Kim strčila pravú nohu do medzery a celou silou sa zaprela do dverí. Pocítila závan vetra, keď sa vedľa nej objavil Bryant.

„Ashraf Nadir, tu je polícia. Máme príkaz na prehliadku.“ Predné dvere sa zrazu uvoľnili. Kim ich otvorila a zbadala, ako Ashraf uteká cez dom. Zvalil pritom mužov v kuchyni ako bowlingové kolky.

Kim sa rozbehla za ním k zadným dverám.

Záhrada za domom bola husto zarastená kríkmi. Na pravej strane bola stará sedačka opretá o zlomený plot. Ashraf sa ponáhľal krížom cez záhradu. Kim sa rútila za ním a usilovala sa pritom členkami nezamotať do vysokej trávy.

Ashraf na stotinu sekundy zastal a zúfalým pohľadom skontroloval priestor za sebou.

Zrazu zbadal záhradnú búdu čiastočne zarastenú divokým brečtanom.

Vyskočil na vedro a nohami začal hľadať miesto, kde by sa oprel a vytiahol hore. Kim vyskočila dopredu a minula jeho chodidlo iba o pár centimetrov.

„Dočerta,“ zavrčala a pokračovala presne v jeho stopách.

Vo chvíli, keď sa vytiahla na strechu búdy, Ashraf práve zoskakoval na druhej strane.

Kim vycítila, že prehráva, a Ashraf si to uvedomil tiež.

Tvár sa mu roztiahla do úsmevu a zmizol jej z dohľadu.

Jeho víťazný výraz bol ako zapálená rozbuška, ktorá Kim dodala ešte viac odhodlania.

Na sekundu sa poobzerala po záhrade, do ktorej skočil, a všimla si niečo, čo on nevidel.

Pozemok bol otvorený, s dokonale pokoseným trávnikom a vydláždeným nádvorím. Z pravej strany sa napájal na susedný pozemok. Na ľavej strane bol ohraničený dvojmetrovým plotom s hrotmi navrchu. Pred ním však bolo niečo oveľa zaujímavejšie.

Kim si sadla na strechu, nohy zvesila dolu a čakala. Okolo budovy krúžili dva nemecké vlčiaky. Ashraf zmeravel.

Kim počula Bryantov hlas vo vysielačke.

„Šéfka, kde si?“

„Pozri sa dozadu,“ odvetila do mikrofónu.

„Ehm… sedíš na búde.“

Bryantov pozorovací talent ju nikdy neprestával udivovať.

Spokojná, že podozrivý číslo jeden nemá kam ujsť, začala znovu uvažovať nad príčinou ich razie v nedeľu ráno.

„Máte ho?“ spýtala sa.

„Potvrdzujem,“ znela odpoveď.

Kim si položila ruky na stehná a sledovala, ako sa hnedočierne psy približujú k Ashrafovi a plánujú dokázať svoje právo na teritórium.

Pomaly začal cúvať. Jeho telo zúfalo túžilo utiecť, myseľ hľadala možné únikové cesty.

„Potrebuješ pomoc, šéfka?“ zapraskal jej v ušiach Bryantov hlas.

„Ani nie. O minútku budem naspäť.“

Ashraf urobil ešte dva kroky a otočil sa ku Kim. Zamávala naňho.

Psy sa priblížili.

Napriek pomalému pohybu bolo jasné, o čo im ide. Sústredenie v očiach a napätie v krku boli nezameniteľnými signálmi.

Ashraf sa ešte raz pozrel na psy a rozhodol sa, že to radšej riskne s Kim.

Otočil sa a rozbehol sa k nej. Jeho náhly pohyb však uvoľnil zadržiavanú agresiu vlčiakov. S brechotom vystrelili za ním. Kim spustila ruku a vytiahla ho do bezpečia.

Psy vyskakovali, brechali a tesne minuli podrážku jeho topánky.

Muž, ktorého Kim vytiahla na strechu, sa vôbec nepodobal na toho, ktorý jej predtým otvoril dvere.

Aj cez jeho tenké zápästie cítila, ako sa mu chveje celé telo. Čelo mal pokryté kropajami potu. Dýchal plytko a namáhavo.

Kim siahla ľavou rukou do zadného vrecka. Pravou ho stále držala za zápästie pre prípad, že by sa znovu spamätal. Nemienila ho znovu naháňať.

„Ashraf Nadir, zatýkam vás pre podozrenie z únosu a neoprávneného väznenia Negiba Hussaina. Nemusíte nič hovoriť. Ak však pri výsluchu nespomeniete niečo, čo neskôr využijete na súde, môže to ohroziť vašu obhajobu. Čokoľvek, čo poviete, sa môže uviesť ako dôkaz.“

Otočila ho smerom k cieľovej budove. Bryant stál pod nimi v celej svojej kráse so založenými rukami a naklonenou hlavou.

„Kedy asi budeš hotová, šéfka?“

Kim posunula Ashrafa bližšie k okraju strechy. Veľmi rada by ho potisla a sledovala, ako padá hlavou dolu. Zákony však neschvaľovali násilie voči zatknutým podozrivým.

Zatlačila mu do pliec a prinútila ho sadnúť si.

„Poučený o právach?“ spýtal sa Bryant a pomohol mužovi zostúpiť.

Kim prikývla. Strecha záhradnej búdy nebola najneobvyklejším miestom na zatýkanie podozrivých, no patrila do jej prvej päťky.

Bryant chytil Ashrafove putá a potlačil ho dopredu.

„Čo ho zabrzdilo v úteku?“

„Dva nemecké vlčiaky.“

Bryant sa na ňu zboku pozrel. „No, ja by som to asi radšej riskol s tými psami.“

Kim ho ignorovala a vošla do dverí ako prvá.

Druhý cieľ a zákazník boli spútaní, čakali pod dozorom Dawsona a dvoch policajtov v uniformách.

Kim sa pozrela na Dawsona s otázkou v očiach.

„V obývačke, šéfka.“

Prikývla a vošla do ďalších dverí.

Stacey sedela na sedačke asi pol metra od trinásťročného chlapca, odetého iba v trenírkach a tričku. Na pleciach mal prehodené Bryantovo sako, vďaka čomu vyzeral ako malé dieťa, ktoré si skúša dospelácke oblečenie.

Hlavu mal sklonenú, nohy spojené a ticho vzlykal.

Kim sa zahľadela na jeho ruky, ktoré kŕčovito zvieral spolu.

Zobrala ich do svojich dlaní.

„Negib, už si v bezpečí. Rozumieš mi?“ Telo mal chladné a lepkavé.

Kim mu chytila každú ruku osobitne, aby utíšila chvenie.

„Negib, musíš ísť do nemocnice. Potom privedieme tvojho otca.“

Zdvihol hlavu a okamžite ňou nesúhlasne pokrútil.

V očiach mal hanbu. Kim zovrelo srdce.

„Negib, tvoj otec ťa ľúbi. Keby nebol taký vytrvalý, teraz by sme tu neboli.“ Zhlboka sa nadýchla a prinútila ho, aby sa na ňu pozrel. „Nie je to tvoja vina. Nič z toho nie je tvoja vina a tvoj otec to vie.“

Videla, ako statočne sa chlapec pred ňou usiluje bojovať so slzami. Napriek bolesti, poníženiu a strachu, ktoré cítil, sa snažil nezrútiť a neplakať.

Kim si spomenula na iného trinásťročného chlapca, ktorý sa cítil rovnako.

Jemne ho pohladila po líci a vyslovila vetu, po ktorej sama kedysi túžila.

„Všetko bude v poriadku, zlatko. Sľubujem.“

Jej slová spustili prúd sĺz, sprevádzaný hlasnými vzlykmi.

Kim sa k nemu naklonila a pritiahla si ho bližšie.

Hľadela ponad jeho hlavu a v duchu sa mu prihovárala: „Len to vypusť von, chlapče.“

2. kapitola

Jemima Lowová cítila na členkoch zovretie niečích dlaní. Prudkým pohybom ju niekto vytiahol z dodávky. Chrbtom a hlavou pristála na podlahe. Bolesť jej vystrelila do lebky ako náboj. Na pár sekúnd videla iba hviezdičky.

Prosím, pustite ma, zašepkala. Jej ústa sa na viac nezmohli. Mozog jej sparalyzoval všetky svaly na tele. Končatiny ju neposlúchali. Jej myseľ vydávala príkazy, no telo nepočúvalo. S ľahkosťou dokázala prebehnúť polmaratón. Bez problémov preplávala kanál tam a späť, prešla na bicykli vzdialenosť triatlonových pretekov. Teraz však nebola schopná pohnúť ani päsťou. Preklínala vlastné telo za to, že ju nechalo v kaši a dovolilo, aby nad ním prevzala kontrolu droga.

Cítila, ako ju niekto otáča na zemi. Štrk ju pichal do oblasti krížov, kde sa jej vyhrnulo tričko.

Ťahal ju za členky. Zrazu sa jej pred očami zjavil obraz jaskynného muža, ktorý vlečie domov čerstvo zabité zviera. Povrch pod ňou sa zmenil. Zacítila trávu. Neviditeľné ruky ju presúvali ďalej a hlava jej pritom poskakovala hore-dolu. Uhol sa zmenil. Vnímala pohyb hore kopcom. Jej hlava sa teraz kývala zo strany na stranu. Narazila pritom lícom na kameň.

Vyslala pokyn rukám, aby sa zaborili do zeme. Vedela, že to je jediná šanca, ako spomaliť to, čo sa dialo. Jediný spôsob, ako prežiť.

Palec a ukazovák takmer uchopili trs trávy, no zošmykli sa, keď ostatné prsty nespolupracovali. Bolo jej jasné, že drogy má hlboko v celom systéme. Oči jej zaliali slzy zúfalstva. Uvedomovala si, že umrie, aj to, že tomu nemôže zabrániť.

Ticho prerušil namáhavý vzdych útočníka pri zmene sklonu terénu, a teda aj uhla Jemiminho tela.

Prosím, pustite ma, modlila sa v duchu. Jej myseľ bola jasnejšia, no svaly stále odmietali aktivitu.

Zrazu cítila, že jej telo zastalo. Bola na rovine. Nohy mala v rovnakej úrovni ako chrbát.

„Chcela by si, aby som prestal, však, Jemima?“

Konečne hlas. Jediný hlas, ktorý počula za posledných dvadsaťštyri hodín.

Zmrazil ju až do kostí.

„Ja som tiež chcel, aby si prestala, Jemima, no neurobila si to.“

Jemima sa už predtým pokúsila o vysvetlenie, no nevedela nájsť správne slová. Ako sa dá vysvetliť, čo sa vtedy stalo? Pravda jej v mysli pripadala nedostačujúca, a len čo ju vyslovila, znela ešte horšie.

„Jedna z vás mi strčila do úst ponožku, aby som nemohol kričať o pomoc.“

Chcela sa ospravedlniť. Vyjadriť ľútosť nad tým, čo urobila. Takmer celý život sa usilovala uniknúť pred spomienkou na ten deň, no nedarilo sa jej to. Pocit hanby ju nikdy neopustil.

Prosím, dovoľ mi, aby som ti to vysvetlila, kričala v duchu otupená drogami. Keby jej dal čo i len minútu na premyslenie, určite by prišla na to, čo povedať.

Podarilo sa jej otvoriť ústa. Skôr než stihla v sebe nazbierať silu, aby prehovorila, útočník jej čosi vtisol pomedzi pery. Jej jazyk narazil na dačo husté a suché.

„Pred spaním počujem zakaždým zvuk tvojho smiechu.“ V ústach jej pristála ďalšia dávka hliny. Cítila, ako sa presúva ďalej a upcháva jej dýchacie cesty. Hrdlo chcelo vykríknuť, no nebolo schopné.

„Už tvoj smiech nebudem počuť.“

Po ďalšej hrsti hliny jej útočník pritlačil ruku na tvár. Líca sa jej naduli, keď sa masa v jej ústach usilovala presunúť a urobiť miesto vzduchu. Uniknúť však mohla iba dolu hrdlom.

Jemima cítila, ako jej telo prestáva dýchať.

Chcela striasť ruku zo svojich úst. V mysli sa krútila celým telom, silno a rozhodne. V skutočnosti sa však sotva pohla.

„Potom ste ma pritlačili k zemi, pamätáš, Jemima?“

Cítil si sa tak ako ja teraz? uvažovala, keď jej telo bojovalo o každý nádych.

Pociťovala, ako z nej uniká život a vlieva sa do zeme.

V duchu sa bránila, no telo nebolo schopné.

Ruka sa na sekundu odtiahla a Jemima zacítila chvíľkovú nádej, že je koniec.

Zrazu ju niečo udrelo rovno do tváre. Počula zvuk praskajúcej kosti iba sekundu predtým, ako jej do hlavy vystrelila bolesť. Z nosa jej vystrekla krv a zaliala pery.

Agónia sa presunula do úst. Automaticky vykríkla, hoci zo seba nedokázala vydať ani hláska. Hlina jej klesala v hrdle čoraz hlbšie.

Ozval sa dávivý reflex a začala sa dusiť. Snažila sa prehltnúť vyschnutú hlinu, no prilepila sa jej na steny dýchacej trubice ako čerstvo vyliaty asfalt.

Oči sa jej v zúfalej snahe nadýchnuť zaliali slzami. Na líci jej pristála druhá rana.

Jej myseľ kričala od agónie.

Zvíjala sa na zemi. Výkriky zúfalstva však zanikli v hline. Zacítila tretí úder. Zuby sa jej odtrhli od ďasien.

Bolesť ovládla každý centimeter jej tela. Pokojný hlas sa ozval ešte raz.

„Už nebudem vídať tvoju tvár vo svojich snoch.“

V hlave sa jej sformovala posledná myšlienka, kým ju nepohltila tma.

Prosím, nechaj ma umrieť.

3. kapitola

Kim raz zaklopala a vošla do kráľovstva svojho šéfa, hlavného kriminálneho inšpektora Woodwarda. Sedel v rohovej kancelárii na treťom poschodí halesowenskej policajnej stanice.

Pri uchu mal telefón a na tvári mierne nahnevaný výraz.

Odrazu zložil.

„Nechcelo sa vám čakať na pokyn ďalej?“ precedil cez zuby.

„Ehm… zavolali ste ma, pane,“ odvetila Kim. Vedel predsa, že príde.

Woody sa pozrel na hodinky. „Asi pred hodinou.“

„Naozaj? Tak rýchlo to ubehlo?“

Kim stála za stoličkou, ktorú mal jej šéf rovno pred sebou.

Oprel sa a na chvíľu mala pocit, že zbadala v jeho výraze úsmev. Svoj dom by však na to nestavila.

„Gratulujem vám k včerajšiemu úspechu v prípade Ashrafa Nadira. Ak by ste netrvali na tom, že do toho kolotoča prostitúcie je zapojených viac ľudí, nikdy by sme nenašli druhú budovu.“

Kim prijala pochvalu. Woodymu sa podarilo natlačiť celú jej snahu do jedinej vety. Ak si dobre spomínala, potrebovala štyri osobitné žiadosti, aby jej dovolil vyšetrovať Ashrafa Nadira. Videla ho totiž zhovárať sa s mužom, ktorý bol podozrivý z účasti na zverejnenom prípade z Birminghamu. Woodymu nekempovala doslova pred kanceláriou, no od kúpy stanu nemala ďaleko.

Cúvla na znak, že odchádza.

„Nie tak rýchlo, Stonová. Mám zopár otázok.“

Och, keby ju aspoň raz zavolal iba preto, aby ju potľapkal po chrbte. Až neskôr si všimla kopu hlásení svojho tímu zo záťahu na Nadira, úhľadne poskladanú na jeho stole.

Nasadil si okuliare na čítanie a zobral do ruky prvú stranu hlásenia, čo v podstate ani nemusel robiť. Kim si bola istá, že všetky otázky, ktoré jej chcel položiť, mal už aj tak v hlave.

„Definujte mi časový rozdiel medzi prijatím príkazu na prehliadku a vstupom na Nadirov pozemok.“

„Nepatrný, pane,“ odvetila Kim úprimne.

„Minúty alebo sekundy?“ spýtal sa.

„Sekundy.“

„Dvojmiestne číslo alebo jednomiestne?“ pokračoval.

Zložil si okuliare a zabodol do nej prísny pohľad.

„Jednomiestne.“

Položil okuliare na stôl. „Stonová, mali ste potvrdený príkaz, predtým ako ste vstúpili do domu?“

Kim nezaváhala. „Áno, mali.“ Príslovku práve si nechala pre seba. Rovnako ako detail, že bola pripravená vraziť tam, aj keby ten príkaz nedostali. Neuvážené závery ju dostávali do problémov dosť často. O situáciách, keď chýbali iba zlomky sekundy, by mohla napísať aj knihu.

Woody si ju chvíľu nedôverčivo prezeral, potom zaťukal prstami po hláseniach.

„Okrem toho je to nepriestrelné,“ uzavrel.

Kim prikývla na znak pochopenia a cúvla k dverám o ďalší krok.

„Myslím si teda, že si vy aj váš tým zaslúžite malú odmenu.“

Kim prižmúrila oči a napla uši. Teraz bola nedôverčivá ona.

„Pamätáte si na predstavenie zariadenia vo Wall Heath?“ spýtal sa.

Prikývla. „To, kde sa robia forenzné výskumy? Samozrejme.“

Každý až po úroveň kriminálnych inšpektorov sa musel zúčastniť na predstavení, keď zariadenie začalo fungovať. Volalo sa Westerley a zameriavalo sa na výskum ľudského tela po smrti.

Kim uvažovala, či na jej šéfa nemajú vplyv horúčavy uprostred júla. Dvadsaťtristupňové teploty ho navonok donútili iba rozopnúť manžety na košeli, no možno sa topil aj vnútri.

Uzatváranie prípadov nie je ako bowling. Vyriešenie jedného neovplyvní automaticky aj ostatné. Jej tím toho mal na stole viac ako dosť a Woody to dobre vedel.

„Pane, nemohli by sme to nechať na inokedy?“ skúsila.

„Počas víkendu dostal môj tím šesť nových prípadov.“ Na Woodyho tvári sa znovu objavil ten takmer úsmev.

„Nie, Stonová. Čakám na príležitosť už niekoľko týždňov a presúval som to, kým bol otvorený Nadirov prípad. Dnes tam konečne pôjdete.“

Naučila sa akceptovať, ak sa s jej šéfom nedalo pohnúť, a bitky si vyberala rozumne. Aj tak sa však musela pokúsiť ešte raz.

„Existuje nejaký konkrétny dôvod, prečo práve teraz?“

„Na stanici West Mercia riešia posledný mesiac dva odložené prípady založené na výskume, ktorý sa robil vo Westerley,“ odvetil Woody s pohľadom, ktorý jasne naznačoval, že ich debata sa skončila.

Jej tím musí poslúchnuť.

Table of Contents

Poďakovanie

Prológ

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola