Karel Richter

Apokalypsa v Karpatech

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Karel Richter, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-257-7

.

Věnováno hrdinným československým vojákům východní fronty i jejich veliteli s hlubokou úctou a obdivem k jejich bojovým zásluhám

ÚVODEM

V neodlučné souvislosti s výročím Slovenského národního povstání se tradičně připomíná i krvavá bitva v Karpatech, která je v dějinách druhé světové války zaznamenána jako karpatsko--dukelská operace sovětské armády, tehdy zvané Rudá armáda. Tato válečná událost, znamenající začátek přímého osvobozování československého území sovětskými vojsky, má své místo i v dějinách československého zahraničního vojenského odboje. V bojové sestavě sovětské 38. armády generála Moskalenka se jí totiž, jak známo, zúčastnily i jednotky šestnáctitisícového 1. čs. armádního sboru v SSSR, které v průběhu urputných bojů o jednotlivé karpatské hřebeny vstoupily 6. října 1944 Dukelským průsmykem na území vlasti.

K tomuto dni, který se v uplynulých „socialistických desetiletích“ v celé republice okázale slavil jako Den Československé lidové armády, se podle pokynů a za bdělého dozoru politickovýchovných instancí organizovaly břeskné kampaně s nasazením hromadných sdělovacích prostředků a s využitím všech možných forem tzv. politickovýchovné a agitačně propagandistické práce. Jejich cílem nebylo ani tak připomínat veřejnosti historická fakta o bitvě v Karpatech a udržovat v paměti našich národů pravdivý obraz bojů označovaných za klíčovou tradici naší armády a lidu, jako spíše představit tehdejší současnost, onen normalizovaný „reálný socialismus“, jako logický a zákonitý vrchol dosavadního vývoje a naplnění všech tužeb, s nimiž na Dukle po boku rudoarmějců bojovali a umírali hrdinní českoslovenští vojáci.

Nutno přiznat, že tak jako celý náš odboj i karpatsko-dukelská operace byla umně a pevně zasazena do rámce dějin vojenské politiky komunistické strany, objasňována a hodnocena jako jejich součást. Historická věda byla přísně dirigována tak, aby tuto operaci zkoumala a vysvětlovala jako obzvlášť ilustrativní příklad postupného a čím dál úspěšnějšího prosazování komunistické linie v československém vojsku v SSSR, stejně jako v celém odboji, proti „reakční“ linii londýnské vlády. Aby vyzvedávala především a někdy výlučně úlohu moskevského vedení KSČ, komunistické organizace ve vojsku i jednotlivých komunistů. I vojenští historikové, k nimž jsem tehdy patřil, tyto direktivy plnili s tendenčně omezeným přístupem k faktům a stejně tak omezenými možnostmi vyslovení svých názorů, do jisté míry i v naději, že přes socialismus, navzdory všem chybám, omylům i deformacím a vysloveným zločinům, přece jenom snad vede nakonec cesta ke společenskému pokroku a všestrannému rozvoji našich národů. Byl to omyl.

Dnes je zřejmé, že neustálé vyzvedávání úspěchů a zásluh KSČ degenerovalo v chlubivou propagandistickou sebechválu odpuzujícího účinku. Fakta, která neodpovídala danému ideovému schématu, se zamlčovala nebo tendenčně upravovala. Zatímco se nekriticky velebily často i zcela vymyšlené a všelijak přikrášlené zásluhy prominentních politicky angažovaných nebo vysoce postavených osobností, stovky skutečných hrdinů byly nespravedlivě perzekvovány a jejich jména i podobizny vyřazovány z publikací i archivů. Působí téměř symbolicky, že zatímco Gottwaldův zeť dr. Alexej Čepička ve funkci ministra národní obrany pronášel na Hradě v den výročí karpatsko-dukelské operace při slavnostní recepci přípitek na počest této operace, jeden z jejích hrdinných účastníků, pplk. František Skokan, po útrpných výsleších nevinně odsouzený k smrti, v cele odsouzenců psal pár hodin před popravou dopis na rozloučenou své ženě.

Očividným důkazem nehistorického pokřivení odkazu dukelské bojové tradice byla ostatně i tehdejší úprava vojenského hřbitova na Dukle. Všechny pomníčky padlých byly po vzoru sovětských vojenských pohřebišť opatřeny hvězdou. Byla snad hvězda symbolem toho, zač naši vojáci bojovali a umírali na Dukle a kdekoliv na frontách druhé světové války? Nezasloužili si snad, aby místo jejich posledního odpočinku bylo označeno státním znakem, který symbolizoval smysl jejich bojového odhodlání?

Původně na tomto hřbitově stála socha československého vojáka, který s puškou v ruce vzdává čest svým padlým druhům. Správná a plně opodstatněná idea. V éře socialismu byla však socha nahrazena nadživotní postavou sovětského vojáka, který v objetí chlácholí plačící slovenskou ženu. Umístění této skulptury na dukelském hřbitově bylo v podstatě znevážením padlých československých vojáků a vlastně celého československého odboje. Vždyť právě Dukla je jedním z důkazů, že naše národy nečekaly v trpném pokoření, zhrouceny žalem, až přijde osvoboditel, který je zachrání a utěší. Bojovaly za své osvobození se zbraní v ruce a přičinily se nejenom o znovuzrození a další rozvoj své společné vlasti, ale mají i svůj čestný podíl na osvobozování sovětského a polského území a tím vším i na konečné porážce Hitlerova Německa. Vděčnost je ušlechtilý cit, ale ve vztahu k Sovětskému svazu a sovětské armádě si ji naše komunistická propaganda v minulosti leckdy pletla s podlézavým poklonkováním a lokajskou servilností urážející národní hrdost vlasteneckých Čechů a Slováků stejně jako pohrdlivé výroky některých emigrantů a odrodilců, že Češi jsou národem, který neumí bránit svou svobodu.

Dnes, kdy revoluční demokratické proměny v naší zemi otevřely dokořán dveře očistným proudům nespoutaného myšlení, v poryvech zjišťované pravdy se hroutí ideologické oltáře a oltáříčky, u nichž někteří v dobré víře, z čistého přesvědčení a jiní z donucení poklekali. Otvírají se donedávna nepřístupné archivy. Ozývají se po léta umlčovaní svědkové a pamětníci. Z tůně zapomnění vyplouvají dosud neznámá fakta, která nás nutí měnit názory na lidi i události. Z obrazu našich novodobých dějin se tak odlupují nánosy tendenčních úprav, které se kdysi prováděly na zakázku ideologických tajemníků a jejich dozorčího aparátu.

Vynořuje se otázka: Jak je to tedy doopravdy s karpatsko-dukelskou operací, která byla za minulého režimu vždy tak rozmáchle oslavována? Zaslouží si nadále tolik soustavné pozornosti a poct?

Dnes se tato událost zajisté objevuje v novém světle. Lze o ní hovořit bez tendenční zaujatosti i bez propagandistických frází. Nic nebrání tomu, abychom se nad ní objektivně zamýšleli a kladli si přitom otázky, které dříve nebylo dovoleno hlasitě či veřejně vyslovit.

Jisté je, že bitva v Karpatech byla jednou z největších a také nejsvízelnějších operací, jichž se za druhé světové války českoslovenští vojáci zúčastnili. Pamětníci vzpomínají na urputné boje v neschůdném horském terénu, kde na každém kroku číhala smrt. Jednotky tu utrpěly mimořádně těžké ztráty na mrtvých i raněných. Velké ztráty v těchto bojích utrpěli ovšem nejenom českoslovenští vojáci, ale zejména rudoarmějci, kteří nesli hlavní zátěž bojů. Jejich ztráty činily 21 000 mrtvých a přes 60 000 raněných. Nebraňme se však otázce, zda byla tato komplikovaná operace, označovaná účastníky za jatka, opravdu nezbytná.

Karel Richter

PŘEDČASNÝ ZAČÁTEK POVSTÁNÍ

Hitlerovské Německo se zmítalo v nevyléčitelných křečích. Žádná totální mobilizace je už nemohla zachránit. Volání jeho vůdčích představitelů k německému národu, že prožívá osudový okamžik svých dějin a nikdo nechť nelituje dát v rozhodující chvíli všechno pro vítězství, které přijde, to byla jen nesplnitelná přání či pouhé proklamace těch nejvěrnějších kolem führera. Někteří ještě věřili v nemožné. Spíš se jen utěšovali vírou v tajné zázračné zbraně a nakonec i v zásah Prozřetelnosti. Nic jiného než fanatická víra jim nezbývalo. Ty tam už byly časy, kdy si generálové ve führerově hlavním stanu kreslili do map červené šipky bleskových úderů. Leckteří se dokonce chtějí Hitlera zbavit. Jeho vůdcovství už začíná být na obtíž. Dne 20. července 1944 se o to po domluvě se skupinou opozičních generálů pokusil plukovník hrabě Stauffenberg. Umístil aktovku s časovanou bombou pod konferenční stůl v Hitlerově hlavním stanu. Několik lidí z führerova okolí přišlo o život, ale Hitler sám vyvázl jen s lehčím zraněním. S opozičními generály se sadisticky vypořádal. Dal je v mučírnách gestapa pověsit na řeznické háky.

I jiné události nasvědčovaly, že se německá nacistická mašinerie hroutí. 1. srpna 1944 vypuklo povstání ve Varšavě a koncem měsíce vzplanulo lidové povstání i v Antoneskově Rumunsku, které nyní obrátilo zbraně proti fašistům. Zjevná snaha bulharské vlády vyvléci se ze satelitní politiky rovněž nevyhnutelně skončí lidovým povstáním, které rozmetá fašistickou moc v Bulharsku. I dlouho poslušný admirál Horthy přemítá, jak vypřáhnout z Hitlerovy válečné káry Maďarsko. Turecko se zříká své dosavadní neutrality a otevřeně projevuje vstřícnost k Spojencům. Ze spojenectví s Německem se vymaní i Finsko. To všechno jsou povzbuzující zprávy.

Nepřítel byl již vyhnán z celého území Sovětského svazu. Rudá armáda vkročila na území Polska a chystá se vstoupit do Československa. Rozhodující události jsou na obzoru. Fašistům začíná být úzko i na Slovensku. Šíří se tu zprávy, že Němci shromažďují vojsko na slovenských hranicích a že se chystají Slovensko obsadit. Německý vyslanec Ludin zalhal i prezidentu Tisovi, že o tom nic neví. Ministr vnitra Šaňo Mach spěchá rozhlasem uklidnit obyvatelstvo: „Ubezpečuji vás, že nebyl učiněn žádný pokus, aby Slovensko bylo obsazeno. O obsazení Slovenska zde doma není ani řeči…“ Pro organizátory národního povstání je to uklidňující zvěst. Doufají, že se co nevidět vrátí delegace ilegální Slovenské národní rady (dále SNR) se směrnicemi z Moskvy a že bude možné zahájit povstání podle výhodnější varianty v koordinaci s postupem Rudé armády.

Vojenské přípravy k povstání na Slovensku probíhaly v ovzduší politického zápolení mezi velmocemi a zároveň v mocenském rivalství slovenských komunistů a československé exilové vlády. Pro jejich vedoucího představitele Gustáva Husáka byla Benešova vláda i s jejími generály reakční čechoslovakistickou, veskrze reakční anglofilskou klikou se zájmy odporujícími boji slovenského lidu proti klerofašismu a za plnou národní emancipaci. Oprávněnou snahu povstaleckého vedení v čele s gen. Golianem, hlásícím se k československé vládě, podřídit si partyzánské jednotky zřízené a vedené sovětskými instruktory a podléhající sovětským frontovým štábům, komunistická strana v souznění se Sověty odmítala, upírajíc československé vládě právo na centrální řízení národněosvobozeneckého boje na celém československém území. Osobovala si naopak pravomoc disponovat partyzánskou složkou sil, s nimiž se počítalo pro chystané povstání, a umožňovat a zprostředkovávat její podřizování sovětskému velení. Těsně před vypuknutím povstání se tak na Slovensku křížily a střetaly plány komunistů a jimi ovládané Slovenské národní rady, čechoslovakistů hlásících se k benešovskému odboji a partyzánů podřízených Sovětům. K těmto třem složkám chystaného povstání se v předvečer jeho vypuknutí připojil slovenský ministr národní obrany generál Čatloš. Rozhodl se odeslat prostřednictvím leteckého kurýra do Sovětského svazu memorandum nabízející na Slovensku nastolení vojenské diktatury, která zajistí otevření hranic pro vstup Rudé armády. Kurýrního letu mělo být podle tajné dohody ministrova pověřence s povstaleckým vedením využito i k odeslání plánů povstání na sovětské území a jejich předání sovětským vojenským představitelům. Komunisté se konspirativně dohodli s organizátory kurýrního letu, že letadlem, v němž tajně odletí i delegace povstaleckého ústředí, bude moci být dopraven k Sovětům i komunistický zástupce Karol Šmidke. Ten využil dané příležitosti k tomu, že v Moskvě celý měsíc jednal utajeně se sovětskými orgány na neznámém místě, kde bez vědomí povstaleckého Vojenského ústředí, Slovenské národní rady, československé vlády a její moskevské mise, a dokonce i za zády moskevského vedení KSČ předložil Sovětům dokument ilegálního ústředního vedení Komunistické strany Slovenska navrhující zřízení samostatného komunistického Slovenska nebo jeho začlenění do svazku SSSR. Sovětské plány poválečného uspořádání sovětské zájmové sféry v Evropě naštěstí pro předvídaný československý stát s takovýmto řešením nepočítaly, takže bylo prozatím zamítnuto a jeho návrh uložen do kremelského tajného archivu.

Povstání na Slovensku podle plánů Vojenského ústředí mělo vypuknout v součinnosti s vojsky Rudé armády v okamžiku jejich přiblížení k východním hranicím Slovenska. Za přispění dvou divizí východoslovenského sboru slovenské armády jim měl být obsazením karpatských průsmyků zajištěn bezpečný a Němci nenarušený průchod na slovenské území. V souladu s plány povstání Vojenské ústředí i Slovenská národní rada důtklivě vybízely všechny partyzánské oddíly, aby dočasně přerušily svou bojovou činnost. Němci měli být klidem zbraní zastírajícím přípravy k povstání uchlácholeni a utvrzeni v mylném domnění, že na Slovensku nehrozí žádné narušení týlového prostoru jejich fronty. Povstání mělo být zahájeno v situaci jejich naprosté nepřipravenosti k odvetným akcím.

26. srpna Sověti konečně přiznali, že delegace Šmidkeho je v Moskvě a že jednala s generálním štábem. V nočních hodinách bylo šéfovi čs. Vojenské mise generálu Heliodoru Píkovi přece jen umožněno, aby se ve Fierlingerově přítomnosti se Šmidkem sešel v budově čs. velvyslanectví a dal se od něho informovat o situaci na Slovensku. Během jednání obdržel mylnou zprávu z Londýna, že Němci zahájili okupaci Slovenska. Ihned odešel, aby projednal nově vzniklou situaci se sovětským představitelem generálem Davydovem. Ten hned ráno tlumočil přímo Stalinovi Píkovu prosbu přednesenou jménem prezidenta Beneše, aby mu vrchní velení Rudé armády sdělilo svůj názor na možnost podpory povstaleckých slovenských jednotek.

Nikdo netušil, že týž den dostala armádní skupina Heinrici rozkaz připravit operaci Kartoffelernte k odzbrojení dvou východoslovenských divizí generála Malára, které jí byly podřízeny.

Prezident Beneš, dotčený a zneklidněný sovětským tajnůstkářstvím v jednání se slovenskou delegací, která doručila Sovětům i memorandum slovenského ministra národní obrany generála Čatloše, odeslal Fierlingerovi depeši, o jejímž obsahu měl informovat sovětské představitele: „Pokládali bychom za osudné, kdyby sovětská vláda s vládou bratislavskou přímo nebo nepřímo, nebo s jejími vojenskými činiteli, vyjednávala. Také by bylo nebezpečné, kdyby přijímala jakékoliv dohadování s důstojníky režimu, kteří se chtějí v poslední chvíli zachraňovat… Jiný postup by byl politicky pokládán na Západě za doklad, že naše politika se Sověty byla pochybená…“

Depeše byla doručena v odpoledních hodinách právě ve chvíli, kdy se na velvyslanectví konala společná porada československé vládní delegace z Londýna, která pod vedením ministra Němce přicestovala předešlý den do Moskvy, vojenské mise a zahraničního vedení KSČ za účasti Karola Šmidkeho. Po jeho obsáhlém ujištění, že Čatlošovy iniciativy bylo pouze využito ke splnění úkolu delegace za ztížených podmínek, shodli se účastníci porady na závěru, že prezidentovy obavy jsou neopodstatněné. Fierlinger nicméně požádal o stanovisko náměstka lidového komisaře zahraničí Vyšinského. Ten potvrdil, že „sovětská vláda nemá v úmyslu chránit zrádce… nanejvýš připouští, že i quislingů může být na okamžik k určitým účelům využito“.

Nicméně vinou průtahů v jednání sovětských orgánů s delegací a nevhodnými provokačními akcemi partyzánů vytvářela se na Slovensku napjatá situace, která se nehodila do plánů sovětskému vrchnímu velení právě tak jako organizátorům povstání. Ctižádostivý velitel jednoho ze sovětsko-komunistických partyzánských oddílů kapitán Veličko zcela bez ohledu na stav probíhajících příprav povstání dvěma v dané době naprosto nežádoucími akcemi strhl nenadálou lavinu událostí. Destrukcí kraľovanského tunelu povážlivě narušil důležitý železniční spoj pro zásobování německé fronty, takže německé velení muselo v horečném spěchu podnikat akce k obnovení provozu. Obtíže s tím spojené vyvolaly podrážděnost nejvyšších německých instancí, která byla dovršena, když Veličkovi partyzáni na nádraží v Martině vyvlekli z rychlíku členy německé vojenské mise z Rumunska v čele s jejím šéfem a všechny je bez soudu postříleli. Rozběsněné německé velení tím bylo vyprovokováno k vydání příkazu zajistit týl fronty vojenským obsazením Slovenska.

Vzápětí poté, co byli 28. srpna v ranních hodinách partyzány popraveni členové německé vojenské mise, oznámil německý vyslanec Ludin prezidentu Tisovi rozhodnutí německého velení okamžitě nasadit německé jednotky „k ochraně německých životů a k likvidaci partyzánů“. Již na druhý den v dopoledních hodinách první jednotky divize Tatra překračovaly moravsko-slovenské hranice v prostoru Púchova a Čadce. Další jednotky pluku Schill, skupiny Ohlen, jednotky Schäffer a 86. divize se přesunovaly z Moravy i Polska. U Žiliny propukly první boje. Podplukovník Golian za této situace nemohl než vydat rozkazy k zahájení povstání. V naprosto nevhodnou dobu.

Generál Čatloš byl donucen, údajně pod namířenou pistolí, pronést rozhlasový projev, jímž se distancoval od povstání a uvítal příchod německých vojsk:

„…Partyzáni shození k nám ruší výstavbu našeho státu, ničí výsledky naší práce, přepadávají naše vesnice, olupují nás o náš národní majetek a zákeřně vraždí naše lidi. V tomto zločinném, pekelném díle je nepřítel odhodlán pokračovat, aby nás úplně zotročil a zničil naši draze vykoupenou svobodu a státní samostatnost. Nepřítel je zákeřný, postupuje bezohledně a je k nám shazován znovu a znovu ve velkém počtu. V této situaci, která nám hrozí nejkrvavějším ničením a zotročením, vlastní vojenské síly… nám nestačí. V důsledku této skutečnosti přicházejí na Slovensko jednotky německé armády… Partyzáni jsou největší nepřátelé svobodného a klidného Slovenska… V tom nám pomáhej Pán Bůh! Na stráž!“

Čatlošův projev, ať již pronesen dobrovolně nebo pod nátlakem, zmátl mnoho vojáků i důstojníků, přiměl je, aby se drželi stranou. Nůž do zad vrazil povstání velitel východoslovenského sboru generál Malár, který v poslední době naznačoval ochotu připojit se k povstání, náhle však odletěl do Bratislavy

Překročení slovenských hranic jednotkami wehrmachtu 29. srpna 1944 donutilo banskobystrické povstalecké Vojenské ústředí vydat předčasně příkaz k všeobecnému vojenskému povstání na obranu slovenského území za krajně nevýhodné situace. Sovětská armáda, s jejíž pomocí se v plánech počítalo, nejenže ještě nedosáhla karpatských průsmyků, ale po předchozích těžkých ofenzivních bojích se nacházela ve stavu nadměrného vyčerpání, vyžadujícího naléhavě přestávku v bojové činnosti k odpočinku bojujících jednotek, nahrazení ztrát a doplnění zásob střeliva i válečného materiálu. Němci ke všemu ještě překvapivou operací Kartoffelernte odzbrojili obě východoslovenské divize připravené k otevření průsmyků. Nekoordinovaností akcí Sověty řízené partyzánské jednotky se situací sovětských vojsk v Karpatech byla očekávaná pomoc Rudé armády silně zproblematizována. Politická naléhavost uskutečnit ji co nejrychleji přímým útokem přes hradby karpatských hřebenů si ji však vynucoval.

30. srpna přiletěl do Bratislavy gen. Malár, údajně na rozkaz generála Čatloše. V té době se ještě nedospělo ke shodě mezi SNR, Vojenskou radou a londýnským ústředím v názoru na to, kdo má být velitelem východoslovenské armády v povstání. Rádiové depeše z druhé poloviny srpna nasvědčují, že volba nakonec padla na generála Malára, zatímco Talský byl určen za jeho nástupce. V Bratislavě však Malár, nejspíš po rozhovoru s Čatlošem, v záchvatu kariéristické zbabělosti přistoupil k rozhlasovému mikrofonu s projevem k vojákům: „Keď vám môžem úprimne radiť, tak vám volám: Stáť! Čelom späť! Pochod do materských posádok, k svojim jednotkám! Všetko je prenáhlené, nepřemyšlené… sme malý národ, vyčkajme teda disciplínovane a kľudne vývoj a ukončenie vecí… Na čo nám revolúcia, mládenci? Kto nám čo robí?...“ Oslovil přímo i své podřízené vojáky a důstojníky dvou divizí východoslovenského sboru, s nimiž se počítalo pro obsazení průsmyků: „Vám, moji vojaci, kamaráti, ktorým priamo velím… posielam svôj veliteľský pozdrav s tým, abyste mi stopercentne verili a držali sa len mojich rozkazov. Na stráž!“

Do východoslovenského sboru generál těmito slovy zasel bacil morálního rozkladu.

V slovenském rozhlase zazněl i hlas prezidenta Slovenské republiky Jozefa Tisa: „…k zdolaniu tejto pekelnej riavy dal som súhlas k tomu, aby náš velký sused Veľkonemecká ríša poslala na Slovensko vojenské jednotky k potlačeniu tohto beštiálneho šialenia rafinovaných agentov a sterorizovaných a zavedených terorom alebo úplatou zlákaných jednotlivcov. Vyhlasujem, že príchod nemeckých jednotiek na Slovensko má jediný ciel, zlikvidovať partizánsku čeliadku na Slovensku. Nemecké vojsko neprichádza Slovensko obsadiť, ale vrátiť Slovensku charakter národa pokojného, štátu slovenskému známku štátu usporiadaného a slovenskému pokojamilovnému človeku vrátiť istotu života a majetku. Naše vojsko a každý statečný Slovák bude nemecké jednotky v tomto zámere podporovať, aby čím prv nadišla chvíľa, že si vydýchne zase každý Slovák, v ovzduší pokojnej a v poriadku žijúcej slovenskej otčiny.“

Generál Čatloš, i když splnil, co se po něm žádalo, byl na rozkaz prezidenta Tisa v Bratislavě izolován v domácím vězení. Podařilo se mu uprchnout na povstalecké území, kde jej však čekalo zatčení. Žádá, aby mu bylo umožněno promluvit do povstaleckého rozhlasu, a napravit tak své vynucené vystoupení v Bratislavě. Golian to nedovolí. Až později si uvědomí, že udělal chybu. Čatloš přece jenom mohl dezorientované důstojníky posádek na východním a západním Slovensku vysvětlením okolností, za kterých pronesl svůj protipovstalecký projev, vyburcovat k dodatečnému odporu. Povstání tak mohlo být od začátku mohutnější. Svým nejbližším spolupracovníkům se Golian v těžkých dnech přizná, jak ho mrzí, že Čatloše odmítl.

Toho 29. srpna, sotva v rozhlase dozněla Čatlošova slova oznamující příchod německých okupačních vojsk, začal, jak víme, podplukovník Golian jednat. Již 26. srpna, když proskočily první zprávy o německých přípravách k obsazení Slovenska, vydal velitelům zapojeným do odboje příkaz zaujmout s jednotkami určené prostory do 20. hodiny, zvýšit bojovou pohotovost, vyvíjet zpravodajskou a průzkumnou činnost, budovat obranná postavení a ničit německé transporty, které by se snažily proniknout na slovenské území. Jelikož se nic nedělo, stáhl jednotky zpět do kasáren. Nařídil však udržovat bojovou pohotovost. Jakmile došla hlášení o postupu německých vojsk z Moravy, vydal rozkaz k zaujetí obranných postavení. Po Čatlošově projevu už bylo jasno. Podplukovník generálního štábu Ján Golian vydal telefonický rozkaz: „Heslo: Začnite s vysťahovaním, platí od 20. hodiny dnešného dňa.“ Tajný signál k zahájení povstání byl dán.

Velitel pozemního vojska generál J. Turanec se toho dne vydal letadlem z Bratislavy do Banské Bystrice, aby byl co nejdříve na svém velitelství. Sotva stroj v noci přistál na letišti Tri Duby, obklíčili ho ozbrojení povstalečtí vojáci. Podplukovník Golian se zatím dohodl s partyzánskými veliteli Jegorovem, Bielikem a Sečanským, že jejich oddíly vstoupí do města, aby bylo zajištěno převzetí moci. Neobešlo se to bez střelby a násilností, které obyvatelstvu naháněly strach. Sám Golian dal vojskem obsadit všechny důležité budovy a komunikace a na svobodu propustit politické vězně. Podle předem vypracovaného seznamu byli pozatýkáni a internováni čelní představitelé Tisova režimu, agenti a spolupracovníci Němců, příslušníci Hlinkovy gardy, zarytí luďáci. Pokud se stavěli na odpor se zbraní v ruce, byli zastřeleni. Na letišti čekal na ohlášený přílet generála Turance nadporučík Š. Hanus, který dostal příkaz generála zatknout a odvézt na velitelství partyzánské brigády kapitána Jegorova. Příkaz byl splněn.

V budově Velitelství pozemního vojska byli rovněž zatčeni a odzbrojeni všichni stoupenci režimu v čele s plukovníkem Zverinou. Plukovník Kanák, který byl do Bystrice již v předchozích dnech vyslán z Bratislavy s celou inspekční komisí, aby prověřil, jestli se tu neděje něco podezřelého, prohlédl štábní písemnosti a odhalil prokazatelné přípravy k povstání. Ve chvílích, kdy v budově probíhal převrat, vyběhl i se svým doprovodem na chodbu a v krajním rozčilení řval: „Všetci ste zradcovia!“ Vtom spatřil Goliana, který právě vyšel ze dveří své kanceláře. Kanák vytrhl z pouzdra pistoli a vykročil k němu. Golian byl rychlejší. Fašista zraněný jeho výstřelem byl odzbrojen a odvlečen. Jeho podřízení se vzdali. I když se tato dramatická epizoda v oficiálních písemnostech nikde neuvádí, za bernou minci lze přijmout, že Kanák s celou bratislavskou komisí byl zadržen. Na dotazy z Bratislavy, co s nimi je, se odpovídalo, že už odjeli. Co se s nimi skutečně stalo, není známo.

Následující den, 30. srpna, svolal ráno podplukovník Golian shromáždění důstojníků banskobystrické posádky. Oznámil všem přítomným zahájení boje proti Němcům. Zároveň sdělil, že slovenské povstalecké vojsko se od této chvíle nazývá 1. československá armáda na Slovensku a jejím velitelem je prezidentem republiky jmenovaný generál Rudolf Viest, který v nejbližší době přiletí na Slovensko. Zatím ho bude zastupovat on, podplukovník Golian, jako náčelník štábu armády. Poté představil styčné důstojníky pro kontakt s Londýnem a Moskvou, kapitána Krátkého a nadporučíka Pavloviče. Vyhlásil obnovení platnosti československých vojenských předpisů a vyzval důstojníky, aby složili přísahu Československé republice. Po skončení tohoto aktu posádková vojenská hudba poprvé po čtyřech letech zahrála československou hymnu Kde domov můj… nad Tatrou sa blýska hromy divo bijú…

Den předtím v noci zajel podplukovník Mirko Vesel pro Vavra Šrobára, který byl ubytován v Donovalech. Tlumočil mu prosbu velení, aby jako politik, který se těší plné důvěře prezidenta Beneše, poradil, jak dál postupovat. „Přišli za mnou do Donoval,“ dosvědčuje doktor Šrobár, „proto, aby získali informace, co dále, že jsou vojáci a k politické stránce věci že potřebují přesné rozkazy a směrnice pro nejbližší dny. Porada trvala do šesti hodin ráno.“

Doktor Šrobár sestavil také na jejich žádost výzvu k vojákům, obyvatelstvu a národním výborům, která měla být přečtena v rozhlase. Na její konečné podobě se podílel i Ursíny. Dozvídáme se to z jeho vzpomínek: „Prohlášení k vojsku, jakož i k civilnímu obyvatelstvu stylizoval již v noci doktor Šrobár… V noci ke mně zaskočil podplukovník M. Vesel… Pozměnil a doplnil jsem prohlášení k civilnímu obyvatelstvu a po této úpravě se podplukovník Vesel a inženýr J. Styk odebrali přečíst v rozhlase výzvu k vojsku a celému národu…“

Prohlášení, které vysílal 30. srpna po 11. hodině povstalecký rozhlas, hovořilo těmito slovy: „Zrádcovská vláda povolala německé vojsko, aby potrestala slovenský národ za to, že slovenští vojáci odmítají bojovat proti bratrskému ruskému národu… Tito zrádci by chtěli přinutit slovenského vojáka, aby bojoval proti našim a ruským parašutistům a partyzánům, kteří přišli na Slovensko, aby nám pomohli bránit naši vlast… V zastoupení velitele slovenského vojska, jako části československé branné moci, generála Viesta, vás vyzývám… postavte se na odpor německým okupačním jednotkám, bojujte tvrdě a neúprosně proti vetřelcům, zachovejte nejpřísnější kázeň a poslušnost těm velitelům, kteří vás povedou proti Němcům… Naše brzké vítězství je zajištěno! Je jen na vás, vojácích, aby Slovensko bylo zachráněno před pustošením a krutým utrpením.“

Hned poté byla přečtena ještě Šrobárem stylizovaná proklamace předsednictva Ústředního národního výboru, vyzývající všechny národní výbory, aby vší silou podporovaly vlasti věrné slovenské vojsko v boji proti nastupujícímu německému vojsku a proti jeho zrádným domácím pomahačům. „Vyzýváme všechny státní, obecní i soukromé úředníky, aby zůstali na svých místech, podporovali hrdinný boj našeho vojska a odmítali plnit takové rozkazy zrádcovských vládních činitelů, které by mohly podkopat jeho úspěšný boj.“

V hlavním městě Bratislavě se povstání nezdařilo. Husák tu jménem Slovenské národní rady předem dohodl převratové akce s podplukovníkem Kiššem-Kalinou. Toho však podplukovník Golian v kritických dnech nahradil ve funkci posádkového velitele majorem Murgašem, který se nestačil zorientovat v situaci natolik, aby podnikl nezbytná opatření. Golianův rozkaz k zahájení povstání se dostal do rukou důstojníka Aloise Králíka věrného Tisovi. Ten okamžitě zalarmoval Němce i tisovské fašisty. Převládly zmatky a nerozhodnost, posílené projevy Čatloše a Malára.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-756524-3-0

Úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Table of Contents

PŘEDČASNÝ ZAČÁTEK POVSTÁNÍ