Ella Lečková

Choďte všetci do Hája!

Ukážka z elektronickej knihy

Táto kniha nie je náhodná, udalosti i ľudia sú reálni, keďže boli, alebo sú súčasťou môjho života. Realita každého je však dosť subjektívna, preto upozorňujem, že všetky situácie s dotyčnými sú tu opísané čisto z môjho subjektívneho hľadiska. Ak to niekto vidí inak, nič s tým neurobím, a svoj pohľad si musí prezentovať sám.

Akékoľvek kopírovanie ktorejkoľvek časti sa mi zdá dosť čudné, čo by sa už na mojom živote dalo kopírovať a na čo.

V neposlednom rade som vďačná, ak ste sa rozhodli túto knihu kúpiť, prispeli ste tým na moju novú posteľ. Spať na gauči ma už fakt nebaví...

PS: Ďakujem všetkým, ktorí sa môjho života zúčastnili. Bez nich by som nebola tam kde som, ani tým kým som.

Úvod

Tento úvod tu pôvodne nebol. Je vyše pol roka odvtedy, ako som dopísala poslednú stránku mojich „zápiskov“. Nejaká doba po tom, ako sa snažím tieto zápisky, ako to moja sestra nazvala „slohovú prácu“ zverejniť. Zatiaľ sa však nenašiel odvážny vydavateľ (ak toto čítate, tak sa našiel).

Čítalo to už pár ľudí, chcela som vedieť ich názor. Spočiatku boli všetci nadšení, zvedaví. Po čase vyplávali na povrch názory typu: „Mala by si to prerobiť... máš strašný slovosled... používaš veľa slangu... mala by si to viac skomercionalizovať... prvá polovica bola super, potom to už išlo dolu vodou, stratilo to dynamiku...“

Prerábala som slovosled dva krát. Áno, používam veľa slangu. Keď žijete roky v zahraničí nachytáte slovosled z iného jazyka a začnete používať aj iné slová. To som ja, tak žijem. Je to môj slovník. A táto kniha je o mne. Je o mojom živote, o tom ako ho cítim, ako vnímam, aký slovník používam a aký „pokazený“ slovosled mám. Nie som učiteľka slovenčiny. Zato si z nej dosť pamätám. A keďže v slohových prácach sme používali opis alebo úvahu, použijem čo sa týka skomercionalizovania mojich zápiskov úvahu. Ako mám upraviť dej tak, aby bol zaujímavý od začiatku do konca? Zapisovala som v slede môj život. Mám mu vyčítať že nedržal dynamiku?

Ak ste sa predsa len rozhodli čítať niečo, čo je podľa mojej sesternice „nezaraditeľné“, pretože to nie je ani román, ani detektívka, ba ani autobiografia ako taká, prídete možno k bodu, ku ktorému došli viacerí, čo to čítali. Neviem kde je ten bod, i keď trochu tuším. V každom prípade, možno Vás to prestane v tom bode baviť čítať. Ak ste ho našli, verte tomu, že ste sa zžili s mojimi pocitmi. Ponorili ste sa do deja. Pretože presne o tom moja kniha je. Je o deji života. Je o radosti, o smútku, komických i neuveriteľných príhodách. Je o vzostupoch a pádoch, o tom, že raz ma život baví a žijem ho plným priehrštím (i keď vtedy píšem menej) ale aj  o chvíľach, keď nič nedáva zmysel, a nechce sa mi ísť ďalej. Je o akcii aj nude. A toto sa nedá zaradiť, nedá sa skomercionalizovať. Alebo dá?

„...koho už zaujíma nejaká Ella na Háji...“ – citát.

Chcela by som vedieť či B.S. Timravu napadlo, že koho už budú zaujímať Ťapákovci, keď ich písala. Či Fraňo Kráľ mal radšej nakŕmiť hladné Čenkovej deti, Ľudo Ondrejov mal byť väčší zbojník, alebo nebodaj Hana Zelinová mala podať pani Malíkovej niečo iné ako pohár vody. Len tak. Aby sa predalo viac výtlačkov a malo to napätie až do konca... Ale vedeli by sme potom niečo o osude obyčajných ľudí z ich doby? O osude prevažnej väčšiny z nás?

Aj ja rada čítam Jane Austen, či Oscara Wilda. Ale koľko ľudí žilo tak, že chodilo na plesy a pilo čaj o piatej. Jednoduchý ľud svoje pocity nezapisoval. A my vôbec nevieme ako preciťovali život oni.

Mám neter vo veku, keď sa deťom na dobrú noc čítajú rozprávkové knižky. Sú úplne iné ako tie na ktorých som vyrastala ja. V mojich rozprávkových knižkách lietali sekerou odseknuté ruky a hlavy,  mala som problém pozerať na niektoré ich ilustrácie. Dnes už také knižky nevidím. Dnes už žiadny drak princezné nežerie.

Som jedna z Vás. Stretávame sa v obchode, vo vlaku, na ulici. Každý si nesieme svoj príbeh. A mnohí z Vás ho majú isto zaujímavejší, či pestrejší... Toto je však môj. Čriepky z neho. Malá mozaika života obyčajnej ženy, ktorá vyrástla na príbehoch o princoch na bielom koni a prebrala sa do doby, kde „drak princezné nežerie...“

A mala čas a chuť to zapísať. Vitajte v mojom svete.

I.

november 2015

Mám štyridsaťdva rokov a práve sa rozprávam s plyšákom. S plyšákom za štyri libry. Pred dvomi mesiacmi som sa po rokoch rôznych radostí a starostí pätnásty krát sťahovala. Nasťahovala som sa do malého kamenného domčeka po starej mame, na Háji. Pôvodne som chcela ísť na Havaj, ale ak vynecháme „va“ a pridáme dĺžeň  máme z toho Háj. Niektorí srandisti to tu volajú Beverly Háj.

Kedysi to tu bola stajňa. A tak som po rokoch v zahraničí skončila „v stajni“ na Slovensku.

Všetky domy tu na Hájskom kopci boli kedysi stajne. Okrem jedného. Grófka tu mala zvieratá, kým jej to bývalý režim nezhabal. Ten režim, na ktorý sa občas sťažujeme, občas nám chýba. Ten habací... Pred pár rokmi som čítala históriu „nášho kmeňa“, a také habačky a následné darovačky tu boli aj tisíc rokov pred komunizmom. Takže v podstate žiadny extrém.

Zo zhabaných kamenných stajní sú tu však už desiatky rokov domy a ľudia si ich prerábajú ako sa dá. V rámci svojich možností a schopností. Moja stará mama mala tento celkovo malý domček na polovicu so svojou sestrou. Každá z nich mala dve izby. Pre mňa trochu nepredstaviteľné, ako v týchto dvoch malých izbách mohol žiť manželský pár a ešte vychovávať päť detí. Ja tu žijem s malým yorkšírom a mám pocit, že keby mi sem mal prísť nejaký priateľ, ani ponožky by si nemal kde dať. Trpieť pocitom stiesnenosti tu fakt nie je problém. Presťahovať sa z obrovského bytu v prvorepublikovej vile do malého kamenného domčeka s dvomi izbami, kde sme z jednej z nich ešte odkrojili na kúpeľňu, to dá zabrať.

V mojom predošlom byte som si mohla veselo urobiť diskotéku, kde by pohodlne tancovalo aj 30 ľudí, iba na chodbe. Tu vrazím hneď vo vchodových dverách do plejády mojich topánok a ak sa náhodou potknem pristanem hneď na kuchynskej linke. Celý dom je menší ako moja predošlá obývačka. Ale to som stále iba nadávala koľko musím upratovať. Tu teda toľko nemusím. Má to tu však aj pár vychytávok. Ak chcem teplo, musím si zakúriť v krbových kachliach. Neuveriteľné koľko času to zaberie. O dosť viac ako naťukanie teploty na termostate, či otočenie ventilom na radiátore. Zima ešte len začína. Cez okno a dvere kvalitne fučí, tak uvidím, ako toto „navrátenie sa k starým tradíciám“ zvládnem.

Na dvore je kopa dreva. Iná možnosť tu veľmi ani nebola, bo osada mimo dediny plynovú prípojku nemá. Elektrické kúrenie by bolo dosť drahé, a na tie káble, ktoré tu pôvodne kedysi naťahali ľudom na rádio, lampy a dvojplatničku, je už beztak dosť to elektrické zariadenie čo tu mám. Stačí že sused zapne niečo na väčší odber prúdu, ako napr. pílu, a už mi sťahuje žiarovky na blikačky.

Pri zariaďovaní som to asi trochu prestrelila s mojimi koberčekmi, hlavne vlneným béžovým. Uvidím ako sa mu tu v takomto zaťažkávajúcom prostredí bude páčiť. On s tým asi zasa až taký problém mať nebude, skôr moja obsesia upratovania. Otravovala som s mojou potrebou poriadku a čistoty všetkých mojich partnerov i dcéru a doteraz som bola tak trochu toho otrokom. Oni to len museli znášať. Teraz ako si dom zanechám, v takom stave si ho nájdem.

Konečne prvý krát v živote žijem úplne sama. A aby som to zdupľovala, na samote. No pardón, vynechala som môjho psa, takže úplne, úplne sama tu nebudem. A vonku je na reťazi pes po starej mame a dve mačky. Ach ako som ja nikdy nechcela domáce zvieratá... A ešte mačky...

Držím si palce na tento môj samostatný život, ktorý bude vyžadovať nové znalosti a skúsenosti. Snáď sa ukáže, čo o sebe ešte ani netuším. Pred rokom, keď sa ma otec opýtal, že či by som to tu nechcela na chalupu, tak som sa mu vysmiala... že čo si on myslí... čo by som tu asi tak robila... Hold človek mieni...

II.

Včera sme búrali letnú kuchyňu. Teda búrali... Ja som varila obed, búral otec so švagrom. Teraz mi za chrbtom horí jeden oheň v kachliach a jeden pred nosom, pod oknom. Vonku je o „čosi“ väčší. Keď som ho asi pred hodinou zapaľovala, išiel po ceste párik cigánov. Nič nehovorili, len hľadeli čo robím. Nedalo mi z tých ich uhrančivých pohľadov, teda som im povedala aspoň „Dobrý deň“. Keď sa cigánka odzdravila, prelomilo sa ich ľadové mlčanie a povedala mužovi: „toľko dreva“. Pre nich je to drevo, pre mňa odpad. Uhol pohľadu.

Ja stále niečo vyhadzujem. Možno je to spôsobené mojim večným sťahovaním. Pri každom je človek nútený prehodnotiť čo ešte pôjde do ďalšieho bytu a čo nie. Každý byt či dom je iný a má aj iné parametre na to, čo už vlastníte. Potom sa stále niečo dokupuje, čo sa zasa nehodí do ďalšieho vyhadzuje, a tak dookola. Práve som sa zamyslela, či to nie je niekedy škoda, toľko toho vyhádzať. A do neba kúriť s niečím, čo predtým roky niekomu slúžilo. Stále sa však v hlave vyhováram na Fénixa, bájneho vtáka, ktorý vstal z popola. A popol treba tiež z niečoho vytvoriť. Najlepšie z toho, čo už neslúži.

Už roky v sebe „fénixujem“ rôzne vzorce a systémy, transformujem aby som sa cítila lepšie a lepšie. Dúfam, že povstanem aj ja, ako ten Fénix z popola , lebo doteraz to boli ťažké životné skúšky. Aspoň tak to cítim a vidím z môjho uhla pohľadu. Každý máme inú rovinu vnímania a inak nastavené hranice. Ja sa momentálne cítim zlomená a vyčerpaná, ako tá letná kuchyňa po ktorej ostali len kopy dreva, škridiel a „odpadu“. Keď sa to však vyčistí, už teraz si viem predstaviť, ako na tom mieste, kde stála stará ošarpaná chátrajúca stavba, ktorá už neplnila svoj účel, bude niečo kvitnúť, a to čo doteraz vadilo môjmu zraku, zanedlho môže lahodiť oku i duši pokojom a mierom. Ako povedal princ Charles, záhrada má „zahriať srdce, nakŕmiť dušu a potešiť zrak“.

Na jedno sa dá však v živote spoľahnúť. A to na to, že sa nedá spoľahnúť na nič. Pretože život je veličina premenná. A premieňa sa zo dňa na deň. Tak ako príroda, oblaky, vlny na mori, tak isto naša záhrada, náš dom, naše telo, naša duša. Všetko je v neustálom pohybe. V neustálej metamorfóze.

Idem teda ešte dohodiť na tú vatru vonku zlomený stôl. Stôl, za ktorým kedysi moja rodina prežívala svoje rôznorodé chvíle. Nech má šancu „sfénixovať“ sa.

III.

Mám červené nechty. No je tam toho... dalo by sa povedať. Lenže tu na kopci za dedinou to nie je v rámci módneho diktátu. Pre mňa je to však sviatok.

Po tom, ako na týchto lazoch behám už dva mesiace vkuse len v teplákoch, teniskách a neforemných bundách, a všetky moje luxusné šaty, košieľky, wrapy a iné kusy oblečenia letargicky, až provokačne visia bez povšimnutia v skrini na vešiakoch, je taká maličkosť ako červené nechty doslova luxus. Akurát zisťujem, že sa mi na treťom prste, čiže prostredníku, hneď vedľa krásne červeno žiarivého nechtu vytvára modrý fľak. Z atramentu. No čo už, asi na vyrovnanie mužského a ženského princípu, aby nebolo veľa červenej, trochu to stiahneme modrou... Inak mojou najobľúbenejšou farbou.

Povedala by som že asi tretina môjho šatníka je tmavomodrá. Keď idem na nákup, idem veľakrát cielene s tým, že si konečne kúpim niečo v inej farbe ako tmavo modrej. A aj tak v prevažnej väčšine skončím pri nej. Mám však aj krásne tmavozelené hodvábne šaty, aj krikľavo červené, aj kadejaké iné. Keď mi moja sestra pomáhala so sťahovaním, a vybaľovala môj šatník na vešiaky do skrine, utrúsila poznámku: „ Toto ale nie je šatník na Háj“. A tak mám teraz chuť kúpiť si hriešne drahé luxusné tepláky, lebo to čo mám v skrini je momentálne nevyužiteľné. Je však veľmi pravdepodobné, že by som si nakoniec kúpila aj tak obyčajné tmavo modré. Mám ich hádam pätoro.

Aj červené nechty sú tu nepoužiteľné, som zvedavá ako dlho vydrží ten lak. Keď som si ich lakovala tak som vdychovala smradľavý acetón z laku ako nejaký spirituálny aromaterapeutický olej. Ešte však nestihol doschnúť, už som ho naštrbila tým, že som sa rozhodla likvidovať nejakú háveď čo sa premávala po mojom luxusnom vlnenom koberci. Vyskúšala som teda trik mojej pedikérky s masťou  rozotretou po laku. Týmto som túto veľkú prácu zachránila...

Ach pedikúra... Celé leto mávam červené nechty na nohách, v zime pre zmenu na rukách. V lete si sandále bez nalakovaných nechtov ani neviem predstaviť. Stále spomínam na Sicíliu a tie dámy v rokoch, ako vonku vysedávali, fajčili ako Turkyne s kožou ako korytnačky, ale červené nechty v sandáloch a šľapkách mala každá. Jaj Sicília... Niekde žijete roky a nijaké puto si ku krajine nevytvoríte. A niekedy stačia tri dni, a aj nie celkom vydarený výlet, a napĺňa to spomienkami roky.

Na Sicílii som bola so sestrenicou pred pár rokmi. Vybrali sme sa len tak, na blink. Keď sme sedeli v lietadle a videli ako ostatní študujú rôzne bedekre, len sme sa na seba pozreli... Ani nás nenapadlo niečo si o ostrove prečítať. Proste sme si vymysleli výlet, sadli do lietadla a išli... Nič sme si o Sicílii nezisťovali. V tej dobe neboli ešte také vymakané mobily, ani internet na každom rohu. Vybrali sme sa na cestu do neznáma, cestu na ktorej sa smejeme doteraz, a o ktorej švagor hovorí že rozprávame toľko, ako keby sme tam boli minimálne pol roka. A to sme tam boli aj s cestou štyri dni. Neviem čo to bol za nápad. Teraz mám už aj bedeker, dokonca som ho preštudovala, iba momentálne nie je nikto, kto by sa tam so mnou vybral znovu na výlet. Dnes nie je, ktovie čo bude zajtra...

IV.

Rútim sa do nejakých hovien. Včera sme čistili odpad lebo neodtekala sprcha. Ako áno,  ako nie, celú noc som mala v kúpeľni smrad ako v žumpe. Keď som išla v noci na WC, skoro som sa povracala. Nechápem len jedno. Ako to, že tým nenasiakol celý dom. Vkuse som púšťala vetrák, striekala to všemožnými esenciami, prikryla odpad v sprche miskou. Nič. Keď som zaspala, snívalo sa mi, že sa prehrabujem v žumpe železnou tyčou a naháňam plávajúce hovná.

Ešte v noci som vybehla von, v župane a gumákoch svietiac si  baterkou, že to skúsim zrealizovať. Nakoniec som si to rozmyslela. Žumpa je na takom odľahlom mieste pozemku a keď nie je spln, v takej kvalitnej tme, že som nakoniec nepozbierala dostatok odvahy na realizáciu môjho čerstvého sna. Vrátila som sa do domu a išla spať dúfajúc, že sa do rána nezadusím výparmi. A to som sa doteraz bála, že sa zadusím dymom z komína...

Ako som už spomínala tento dom mali kedysi dve sestry na polovicu. Dom si síce rozdelili, ale komín bol len v strede domu jeden. Do tohto jedného komína viedol jeden výduch z polovice v ktorej teraz bývam ja, a dva výduchy z opačnej strany. Jeden komín, tri výduchy, tri vykurovacie telesá. Netušila som doteraz čo znamená výraz falošný vzduch. Už viem. Dokonca som sa dozvedela, že sestry sa celý život hádali kvôli tomu komínu, pretože im pri zakurovaní dymilo. Vraj stará mama vykrikovala permanentne na sestru, že čo zasa hodila do pece. Aj mne dymilo a to kvalitne.

Kúpila som špeciálne liatinové kachle nasávajúce vzduch zhora, v ktorých podľa pána predavača vydrží horieť desať hodín, udržia dlho teplo...a bla bla bla. Drahšie kachle tam nemali. Ani ťažšie. Dvoch chlapov skoro zlomilo keď ich nakladali. Napriek „úžasným novým kachliam“ dymilo a dymilo i mne. Ešte že je tento rok taká extrémne teplá jeseň a mohla som mať otvorené okno. Zima sa však blížila a keďže podvedome máme každý strach o svoje holé životy, premkol aj mňa. Objednala som si preto vlastný komín. V dnešnej dobe kdejakých technológií namontujú komín aj do kúpeľne. Teraz tu mám super nové kachle a chrómový komín, ktorý ťahá ako turbína... Vonku trčí zo strechy ako moderná trubka z polorozpadajúcej sa chalupy. Avšak po mnohých desaťročiach problém s dymiacim komínom vyriešený. V kúpeľni to začína síce vypadať ako v sklade, ale momentálne smrad ako v žumpe. Všetko oblečenie čo tam mám vrátane uterákov nasiaklo touto arómou...

Ráno, v opare nočného sna, som si dala repete v župane a gumákoch k žumpe za bieleho svetla. Železnú tyč som nenašla iba nejaký kovový zbytok zo starých dverí čo ostal po vyhorení poslednej vatry a la Fénix. Nič som však nevyriešila. Pravdu povediac v takýchto situáciách začína na mňa padať zúfalstvo:

Za prvé, že neviem situáciu vyriešiť, a za druhé, že tu nie je nikto kto by mi s tým pomohol. A tak som si uvarila kávu a otvorila čokoládové keksy. Môj recept na problémy. Keď nevieš ako ďalej daj si koláč a kávu. Nikdy to ešte nič nevyriešilo, ale nie sme tu od toho aby sme stále niečo riešili. A ešte k tomu v žumpe... Hlavne že si pochutnám a cítim sa lepšie.

Ako na truc však na čokoládových štvorčekoch zaradom: je t´aime. I love you, ti amo, ich mag Dich. Ich frage mich, warum ich mag Dich? Asi sa im nezmestilo Ich liebe Dich do štvorčeka. Alebo to tak používajú. Neviem. Nechodila som ešte s nemecky hovoriacim mužom. Aj tak som si dala dva štvorčeky, a ešte jeden „ti amo“. Čo mi tak asi chce toto naznačiť? Asi to, že som v tých „sračkách“ sama. Zasa lepšie ako ešte vyťahovať ďalších z ďalších sr... Toho mám za sebou dosť. Možno mi to chce naznačiť, že mám práve svojich dosť a mám sa venovať výlučne im. Nespoliehať sa bezvýhradne na niekoho, alebo naučiť sa prijímať pomoc keď niečo nezvládam. Asi to bude z každého rožka troška...

Bože, veď sú to len čokoládové keksy...

V.

Včera ma chytila depka. Taký ten pocit, že som tu sama na lazoch, dookola skoro nič. A nemám kam ísť. Vonku opäť tma ako v rohu. Hviezdy sú na oblohe nádherné, ako z gýčovej fotky. Atramentové nebo husto posiate  malými trblietavými bodkami. V meste kvôli pouličnému osvetleniu také niečo tak ľahko nevidieť. Ale to je jediná, pre mňa momentálne viditeľná výhoda. Nemám sa kam ísť prejsť so psom. Dosť frustrujúce, pre niekoho kto chodil posledné roky každý deň na nočné prechádzky mestom. Nie že by som bola nejaký nočný tulák, ale chodila som skoro denne venčiť psov pred polnocou.

Mala som rada čas, keď už mesto začínalo usínať, ponáralo sa hlbšie a hlbšie do spánku a všade bolo také zvláštne ticho a kľud. Len kde tu zapálené okno na niektorom z domov. S bledým svetlom v okne cítite že nie ste sám, že ešte niekto nespí a i keď on, či ona je za oknom, máme niečo spoločné. Obaja ešte bdieme. A pritom taký ten pocit pod kožou - mesto spí. Všetko je spomalené, plynúce. Opak rýchlosti denného ruchu. Za tmavými oknami oddychujú ľudia ktorými mesto skoro ráno zasa začne ožívať. Kolobeh, ktorého ja nie som úplne súčasťou, mám však to šťastie byť jeho pozorovateľom.

Teda mala som, kým som tam žila. Avšak môj „obrátený“ kolobeh ma dostal pár krát aj do groteskných situácií. Napríklad, keď ma chcela zubárka objednať na prehliadku ráno o ôsmej. Ja som hneď na ňu vypálila: „Tak skoro ráno?“ Jasné, že keď sa premávam ešte pred polnocou vonku so psami, že som ráno nevstávala o šiestej. Vstávala som tak okolo deviatej, keď už pominul ranný ruch, a keď sa všetci spoza tých tmavých okien presunuli do práce. V lete aj skôr, bo ostré slnko páliace ráno do tváre neholdovalo môjmu pospávaniu. A to nastúpilo ďalšie kvázi „kľudové“ obdobie mesta. Po deviatej nastal v jeho tepnách taký malý útlm, tesne po raňajšom zhone. Taká, niekedy nepostrehnuteľná spomalená chvíľka ticha.

Najhoršie bolo pre mňa vstávanie na autobus ktorý išiel ráno o 5.30. Bol to však jediný autobus, ktorý išiel priamo do môjho rodiska na Slovensku. Pri týchto príležitostiach som bola rada keď som spala tri - štyri hodiny. Telu sa rozkázať nedalo, keď už bolo zvyknuté na nejaký režim, že zaspi o desiatej, ráno vstávaš. Po absolvovaní cesty som ten ďalší večer odpadla do postele aj o ôsmej. V meste sa dá žiť aj 24 hod denne.

Tu, na samote, či samotke... pred piatou zatvorím bránu a zhasla fajka. Ak sa nechcem ísť premávať hore do lesa s divými sviňami a jeleňmi, tak si ešte môžem dať túru dolu do dedinskej krčmy. Krčmový typ nie som, poľovník zo mňa asi tiež nebude, tak neviem či mám prestavovať biorytmus na: o ôsmej do postele a o šiestej ráno z nej... Nikdy mi to nešlo. Verím tomu, že východ slnka je nádherný zážitok, zvyknem si ho však nechávať na dovolenku. To je taká moja rarita.

Na dovolenke som schopná vstať o šiestej, vtedy mi to nevadí. Dovolenka je predsa od slova dovoliť, tak si dovoľujem. Dovoľujem si veci, ktoré si normálne nedoprajem... Prechádzať sa včas ráno medzi miestnymi má pre mňa však veľké čaro. Ranné rituály v podobe príprav, upratovania. Domáci v ich vlastnom rytme pred následným turistickým zhonom. Posedávajú, vykrikujú jeden na druhého, čítajú noviny, pijú svoju raňajšiu kávu. To je niečo, čo sa potom už behom dňa nevidí. A necíti. Ja tieto chvíľky milujem, a presne pre tieto chvíľky si na dovolenke dovolím vstávať skoro ráno.

Je tu ešte niečo čo na dovolenke milujem. Trhy. Tie úžasné stánky s ovocím a zeleninou. A rybami. Celý život snívam, že raz budem žiť niekde, kde budem môcť ráno chodiť na taký trh a trhovníci ma budú poznať po mene, budeme sa navzájom zdraviť a hrať trhovú hru, že napríklad zeleninár bude na mňa kričať aby som išla k nemu do stánku, lebo práve mne odložil ten najkrajší melón na svete... Som vďačná všetkým, ktorí sú schopní od skorého rána vytvárať túto atmosféru, všetkým zeleninárom, ovocinárom, kvetinárom. A rybárom, ktorí ešte za súmraku vyjdú na svojich lodiach na more po ryby, ktoré sa potom na podrvenom ľade lesknú v celej svojej kráse, ako šperky mora vo svojich odtieňoch striebrosivej na drevených stoloch trhoviska. Rybie trhy milujem obzvlášť. Aj ich nezameniteľnú arómu. Za tú som vďačná aj všetkým rybám v mori.

Ach a to ovocie, do ktorého keď zahryznete tak ako by ste zahryzli do slnka. To sú zážitky ako hovorí moja učiteľka francúzštiny, neprenosné. Tuším ma aj tá depka prechádza... Prečo ešte nikto nevymyslel „parfém trhu“? Ale keby sa s tým dalo striekať len tak, o čom by sme potom snívali a na čo by sme sa tešili... Jeden môj známy kedysi hovoril: „Vieš čo je najkrajšie? – Detský sen. A vieš čo je najhoršie? – „Splnený detský sen.“ Tento môj sen nie je úplne detský, a ja stále nejaké sny potrebujem. Lepšie povedané minimálne cestu, kým ich dosiahnem. Beztak hneď ako sa splní ,už je to „pasé“ a odškrtnuté v kolónke splnené. A ani si nestihnem všimnúť a snívam ďalší.

Ako napríklad... Bývala som v malom byte s balkónom. Snívala som o väčšom byte. Keď som sa na balkóne toho bytu ledva prepracovala na lavičku pomedzi päťdesiat črepníkov s mojimi bylinkami a kvetmi, snívala som na nej o veľkej terase. Prešlo pár rokov a mala som čo som chcela. Keď už som bola v obrovskom byte s veľkou terasou, priala som si aby som už nemusela upratovať taký veľký byt v akom som bývala a mala menší domček. Keď som si hovela na veľkej terase, snívala som o záhrade. Bum a o pár mesiacov v mini dome so záhradou. Splnený sen a zasa sa mi nepáči. Takže je to ako s tou hláškou od známeho.

Keď som sa sem sťahovala, rodina a známi uzatvárali stávky na to, ako dlho tu vydržím. No uvidíme. Možno ma poznajú lepšie ako sa poznám ja sama a možno prekvapím aj seba. Isté je, že tu sa nočné prechádzky nekonajú. Kaviareň, čo je ďalšia moja záľuba tu tiež žiadna nie je...

Treba tomu dať nový uhol pohľadu. Možno tu niečo prevratné vymyslím. V tichu vraj prichádzajú nápady, bo nie je nič čo by ich prekrývalo. Ticho a hviezdna obloha sú tu zárukou, tak snáď nebudem úplne hluchá a slepá, keď pôjde nejaký nápad alebo ďalší sen okolo. A kávu si uvarím zatiaľ sama. Snívajúc o tom posedení v kaviarni...

VI.

Bola som vonku na prechádzke. Keďže je pozdná jeseň a ako som už spomínala v rámci mojej „depky“, stmieva sa skoro. Večerná prechádzka v porovnaní s mestom sa rovná skorej letnej poobednej. Na jednej strane radosť, že už netreba ísť von v takej zime, ale na druhej strane ťažoba dlhého zimného večera v malom dome predo mnou. Mám na výber. Päť staníc TV, jedna stanica rádia, desiatky odborných kníh či pár románov. Ešte je tu pár bedekrov, pár slovníkov a kníh na učenie ruštiny, angličtiny, francúzštiny, nemčiny, či taliančiny. Potom by tu bol v ponuke jeden nedoštrikovaný sveter ktorý štrikujem už tretí rok. Chýba mi ešte jeden rukáv. Dnes som mala už taký cuk, že ho snáď vytiahnem, ale nemala som nič sladké ku káve tak som piekla mrkvové šatôčky. A snívala o tom, ako obsluhujem ľudí v nejakej napráskanej kaviarni. Hovorila som si v hlave po anglicky a vôňa čerstvo upečených mrkvových šatôčok to dopĺňala.

Od môjho vstupu do prahu dospelosti som chcela mať kaviareň. V podstate dosť divné, lebo kávu som začala piť tak po tridsiatke. Nejak mi nechutila. Možno mi len jej vôňa evokovala niečo, čo mi pripomínalo nejaké pekné chvíle, neviem. Pamätám si z detstva keď si moja mama robila kávu, do takého ruského skleneného hrubostenného pohára. Ako dieťa som jej uchlipkávala z nej lyžičkou. Mala som dovolené len dve lyžičky, deti samozrejme kávu nemohli. Preto som mala možno pocit, že to v dospelosti bude niečo, čo konečne budem môcť bez obmedzenia a preto aj vôňa kávy mi dáva nejaký pocit slobody.

Vychutnávam si to však až teraz, keď sú kaviarne nefajčiarske. Predtým som do kaviarní vôbec nechodila. Dnes už môžem piť kávy koľko chcem, dokonca  tiež vysedávať v kaviarňach. Celé detstvo som čakala na to, až budem dospelá a budem môcť mať viac ako spomínané dve lyžičky kávy z maminho ruského pohára. Koho to baví roky počúvať čo všetko nemôže... Deti toho nemôžu...

Zádrheľ je len v tom, že ako sme naočkovaní roky tým čo všetko nemôžeme, tak si to v dospelosti už ani nedovolíme. Ako keby tomu programu nedošlo, že už nie sme deti. Aspoň môjmu to nedochádzalo pekne dlho. Po tridsiatke mi začínalo dochádzať že môžem. Trochu som s tým kurizovala aj skôr, ale len tak striedmo a aj to len preto lebo v kancelárii všetci kávičkovali ako diví. Nebolo to však niečo čo by ma napĺňalo a čo by som vyhľadávala.

Môj kávový rituál nastal, až keď som začala robiť opatrovateľku v Rakúsku. Bolo to tak trochu aj z nudy, človek tam už nevedel od radosti čo robiť. Tak som vymyslela, že si dáme s pani každý deň takú chvíľku, ona s čajom a ja s kávou. Kávu nepila, ani neviem prečo, asi preto že mala strojček na srdci. Začala som kupovať fajné briošky, čo u nás prepytujem pekne nie sú. Natrela masielkom, pravým 82% a keď bolo pekné počasie, tak som Omu vytrepala vonku do záhrady na náš „dýchánek“. Mala pod oknami krásne naťahané ruže, bolo vidno že ich má rada. Svietilo slniečko a mali sme výhľad do jej krásne upravenej záhrady. V podstate v Grazi bola veľmi krásna príroda. Taká echt zelená. V záhrade mali snáď päť biotopov. Mali časť s ihličnatými stromami, potom takú ako lúku čo ani nekosili, ďalej pokosenú časť, pri nej kus na pestovateľskú záhradu, na zeleninu a ovocie, a ešte pred domom zasa kus úplne niečoho iného... V živote som nevidela také druhy kvetov čo tam mali. Radosť zo záhrady sme mali všetci. Majiteľ domu ma občas zavolal, aby sa pochválil výnimočnými exemplármi. Spomínam si na kvety a la zvonček, ktorý bol fialovo-čierno šachovnicový. A tých vtákov čo tam bolo. Chodili sa kúpať rovno pod moje okno. To bola zasa odvrátená tvár tejto úžasnej záhrady, lebo kvôli nim som veľakrát nevedela ani spať, pretože nad ránom škriekali ako najaté.

V tej prenádhernej záhrade sme mávali tie naše chvíľky pod krásnymi ružami, a myslím, že sa to páčilo aj opatrovanej pani. Odvtedy mi to ostalo. Začalo to brioškou, a teraz kávu bez zákuska nepijem.

Ale vrátim sa k momentálnym možnostiam. Teraz sme na Háji. V telke nič nie je. Nieže by tam ozaj nič nebolo, ale dávajú toľko reklám že to nemôžem už ani čuť. Všetko som vypla a počúvam len praskot ohňa. Och koľká romantika. No fakt... Tak si ešte môžem teda vybrať z dvoch rozčítaných kníh. Jedna je o umieraní, druhá erotická literatúra odohrávajúca sa v Paríži. To som tak v polke čítania o tom umieraní preťala erotikou. Radosti a starosti života. Života i smrti. Práve mi reálne umiera stará mama. Teda aspoň sa to tak javí. Už pred týždňom sme mysleli, že nedožije jeho konca a stále je tu. Včera som ju bola pozrieť v nemocnici. Je neuveriteľné ako sa dokáže človek stiahnuť, na kosť a kožu. Ja som ani netušila že nadočnicové oblúky máme na lebke až také klenuté. Vypadá ako zrelá na výuku anatómie. Celý život nás všetkých dirigovala ako jeden generál. Keď som sa včera pozerala do jej vráskavej tváre, ktorá ju už ani zďaleka nepripomína, uvedomila som si, že ani neviem ako vypadá keď sa usmieva. Len letmo si pamätám na nejaký jej malý úsmev z môjho detstva, ale fakt len malý záblesk.

Ja som sa tiež dlhé roky neusmievala. Mala som krivé zuby. V detstve mi narástol očný zub na pravej strane úplne hore. Nechcela som chodiť na strojček, veselo zaťato som sa držala, že mne to nevadí, pubertu prebehla hláškami: „Ak ma bude niekto chcieť, tak aj s takým zubom“. To som vtedy netušila, že sa nebudem chcieť kvôli tomu zubu ja sama. Tak som sa po strednej škole, keď mi začalo „dochádzať“ rozhodla chodiť s malými deťmi na strojček. Trochu na mňa divne pozerali, keď som pred ambulanciou sedela s rovnakou škatuľkou od mydla ako ony. Dúfam, že z toho nemali koniec koncov traumu, že tam budú chodiť až do dospelosti. Pripadala som si dosť smiešne. Zubárka mi vytrhla zub pod mojím horným očným, číslo fakt neviem, a začalo sa nosenie strojčeka. Asi sa jej javilo, že to vzhľadom na môj vek, čo bola v tej dobe rarita, bude najlepšie riešenie. Táto akcia sa však vzhľadom na môj „astrologicko-panenský“ perfekcionizmus nevydarila. Zuby síce na konci liečenia (z ktorého ma nakoniec vyhodila so slovami, že už ten strojček ani poriadne nenosím, čo bola tak trochu pravda, lebo nejak nebol úplne čas dve hodiny denne ho mať v ústach) vypadali rovné. Ale len naoko. Celý chrup som mala posunutý o celú jednotku doprava. A medzierka medzi zubami mi ostala tiež. A tak moja nespokojnosť ostala tam, kde bola predtým a úsmevmi som až tak neoplývala.

Po rokoch, keď som robila u tej pani v Rakúsku a umývala jej „dokonalý“ umelý chrup, čo bola občas aj skúška môjho žalúdka, som sa začala zaoberať myšlienkou, aké pekné sú rovné zuby. Jasne že boli umelé, ale tak pekne, jeden zúbok vedľa druhého si stáli v rade. V tej dobe mi opatrovateľka z vedľajšieho domu dala na prečítanie jednu motivačnú knihu a ja som bola taká namotivovaná, že som si začala predstavovať podľa omývaného modelu, ako mám moje vlastné zuby také krásne rovné.

Postupne som začala meniť svoje, ako som nazývala „železiarstvo“, bo to bola jedna amalgámová plomba za druhou, na biele plomby. Bola to štreka, ale zubár zarobil... a ja som mala aspoň biely úsmev.

Paradoxne mojej dcére narástli oba očné zuby hore, takže to zdedila na druhú. No ja som to už po mojich skúsenostiach nenechala len tak a začala chodiť na strojček hneď ako to bolo možné. Vzhľadom na to aký výsledok jedného strojčeka som mala v ústach, som už ani výber doktorky nenechala na náhodu a dávala som už výhradne na dobré referencie. A tak, keď začala so strojčekom ona, pridala som sa znovu a obe sme začali chodiť na rovnátka do Rimavskej Soboty. Tortúra začala odznova. Vytrhnúť dva spodné zuby, aby sme to nejak dorovnali... No usmievajte sa s dvomi dierami dolu. Následne plné ústa drôtov, no usmievajte sa s ďalším železiarstvom. Nakoniec som po dlhodobom cestovaní prišla na to, že rovnátka sú v Čechách ešte lacnejšie ako u nás, a keďže som v tej dobe pracovala tam, skúsila som ďalšiu doktorku. Poradila mi ju vtedajšia kolegyňa, ktorej dcéra chodila tiež „narovnávať úsmev“. Pani zubárka mala také nádherné oči, aké sa málokedy vidia. A krásne zuby. Ako sa však vyjadrila, ona nikdy narovnávať zuby nepotrebovala. Šťastná to žena.

Lenže táto pani doktorka povedala že je to celé zasa zle, a ja som išla na ďalšiu extrakciu, pre zmenu horného zuba vľavo. No čo dodať. Aspoň to už nebolo so škatuľkami na mydlo... V tomto smere sa zubná technika posunula o dosť ďalej od mojej osemnástky. A tak, keď mi po štyridsiatke konečne dali železiarstvo dolu, usmievam sa kde sa dá. Dokonca aj na fotkách. Moja lekárka a jedna kozmetička sa ma opýtali či mám umelé zuby. Tak ma to pobavilo. Na druhej strane tieto poznámky hovoria, že to asi stálo nakoniec za to. A v podstate ma jeden umelý chrup inšpiroval... Napriek tomu, môžeme mať akékoľvek dokonalé zuby, keď sa neusmievajú aj oči, úsmev je len na polovicu.

Moja stará mama mala veľmi chladné oceľovomodré oči. Veľa krát som už počula že mám oči po nej. Zrejme som tiež chrlila z nich svoj chlad na ľudí. Zobrala som si však z toho dúfam príklad. Chcem aby si ľudia pamätali môj úsmev a nemuseli loviť v pamäti ako ja, na úsmev starej mamy. A preto sa usmievajte. Úsmev môže byť hrejivá spomienka na Vás, pre nás čo spomíname.

VII.

Dnes som bola vo svojej bývalej práci. Bývalej, poslednej v tomto štáte, na Slovensku. Hovorí sa, že zo štátnej služby sa výpoveď nedáva. Ja som dala. Na počudovanie každého známeho a nesúhlasu mojej rodiny som v októbri 2007 výpoveď dala. Chýbali mi dva mesiace do desiatich odpracovaných rokov. Chvíľami som sa pohrávala s myšlienkou „bezpečného každomesačného príjmu“. Áno, pohrávala... Asi dva týždne som chodila ako bez ducha, čo môj mozog pracoval na plné obrátky a zvažoval pre a proti,  proti a pre. Skoro som ho zavarila. V tie dni som veľa nenaspala, jednak som bola rozvedená, s dieťaťom, ktoré som vedela že budem musieť na čas opustiť. Je to neľahká úloha pre niekoho, kto sám celý život trpel traumou odlúčenia od rodičov. A to isté som išla „vyviesť“ vlastnej dcére. Vzorce sú dedičné.

Ibaže ponorka z toľkých rokov na jednom mieste, a vidina lepšej budúcnosti pre mňa a moju dcéru prevážila pomyselné misky váh a nakoniec k tej výpovedi došlo. Pravidelný mesačný príjem mi síce chýba, ale beztak napriek tomu „bezpečiu“ to bol príjem taký, ktorý nezaručoval nijaké obrovské vyhliadky na lepší život. Veľakrát som sa v noci budila s tým, že z čoho budem platiť šeky do školy, šeky za nájom a podobne. Bezsenným nociam síce nebol koniec, nasledovalo ťažké obdobie, ale o to výživnejšie. Môj zavarený mozog z rozmýšľania bol nútený prepnúť na úplne iný režim. Začalo niečo, čomu hovorím vysoká škola života...

Jediné čo mi z môjho posledného slovenského zamestnania chýba sú bývalí kolegovia. Je príjemné ich navštíviť, a preto tam občas zaskočím. Mám síce pocit, že ma majú tak trochu za „exota“, ako hovorím panuje všeobecný názor, že takéto zamestnanie sa len tak neopúšťa. Ale to si myslia takí, čo taký flek nevyskúšali. Ja im nezávidím. Závidieť im môžem len to, že majú jeden druhého. I keď to už tiež nie je také ružové ako kedysi. Po mojom odchode prišlo na úrad prepúšťanie, a tak som v podstate niekomu zrejme zachránila stoličku. Ľuďom to však na nálade neprospelo, a neustále zmeny na pozícii riaditeľa z titulu volieb každé štyri roky tiež nepridávajú, lebo si neustále musia zvykať na nové a nové maniere. A aj na nové zákony, pretože samozrejme v parlamente musia tiež každé štyri roky niečo „vymyslieť“.

Keď som tam robila, boli sme dobrý kolektív. Odhliadnuc od delenia na Maďarov a Slovákov a občasného naťahovania sa za túto tému, nám bolo fajn. V podstate všetky staré písomnosti, ako pozemnoknižné vložky boli beztak písané v maďarčine, i keď sa našla i nemčina. Keďže tu bolo kedysi Rakúsko-Uhorsko ani to inak nešlo, a uzákonenie slovenčiny bolo tiež len hen „nedávno“. Starší ľudia sa už slovenčinou nezaťažovali, na pohraničných dedinách to nepotrebovali, tak v podstate maďarsky hovoriaci občania boli na úrade potrební. Nepríjemné akurát bolo to, že nechceli občas prepínať do slovenčiny, keď tam bol aj niekto kto maďarsky nerozumel. Asi je to tu taký národný šport, ktorý možno hrajú aj podvedome. Mozog si beztak vyberie stále jazyk v ktorom sa ľahšie vyjadruje, keď ho má šancu použiť. Kedysi ľudia toľko necestovali a mali sme len povinnú ruštinu ktorú nikto nepoužíval, tak to ľudia úplne inak brali. Ale ako hovorím, napriek občasným jazykovým treniciam, z môjho pohľadu sme boli dobrý kolektív. Oslavovali sme každého meniny aj narodeniny, čo je pri vyše dvadsiatich ľuďoch celkom pekná zostava osláv. Piekli sme, kupovali čipsy, krekry, tyčinky a tekuté záležitosti, a takto sme občas uvoľňovali pracovnú atmosféru. Nikdy som sa nikoho nevidela opiť a neboli to nejaké premrštené oslavy, ale každý si našiel aspoň štvrť, pol hodinku aby došiel poobede k oslávencovi a čo to zobol. Najlepší bol ale vianočný punč. Našli sme nejaký recept do ktorého išlo okrem vína a korenia aj nakrájané ovocie, džús, rum a koňak. To bol taký predvianočný posilňujúci kancelársky elixír.

Na chodbe sme mali aj súkromný sektor, ktorý nemal také prísne kritériá, keďže nezapadal pod štátnu správu, tak sme veľakrát chodili punč variť na pravú stranu barikády. Vôňa beztak spojila pravú a ľavú stranu, ako jin a jang a za chvíľu by sa už nebol nikto dopátral kde sa vlastne varil, pokiaľ by nezháňal horúcu jednoplatničku. Toto nám spríjemňovalo aspoň predvianočný čas v tých nepríjemných kanceláriách, v ktorých smrdel a špatil stále starý ošúpaný komunistický nábytok a koberce. Darmo sme sa snažili všemožne zútulniť kancelárie krajinkami z kalendárov ktoré sme dostali, kvetmi, či kresbami a samozrejme fotkami našich detí. Bohužiaľ tam v tomto smere aj po rokoch príliš veľký posun nenastal.

Aj po toľkých rokoch majú na úrade niekoľko mojich kvetín. Keď prídem na návštevu pohladia ma na duši. Aj fakt, že je tu stále niekto, kto sa o ne stará a okrem mojich zápisov na listoch vlastníctva je tu aj živý pamätník môjho niekdajšieho pôsobenia.

Inak tam je ako keby čas zastal. Ako napríklad dnes. Pozerám u jedného bývalého kolegu na stene „kalendár“. Na ňom bol rok 2008. Rozmýšľam a hovorím mu: „Nie je tam náhodou prerobený rok na tom kalendári? Bo Ľuboš, ako si pamätám odišla som v 2007 a to viem že som už roky chodila s elvéčkami okolo tejto prsnatej blondíny, keď som tu robila“. (Elvéčka -listy vlastníctva. Kedysi sa okrem počítačovej formy robil zápis na originálny list vlastníctva ručne, celé dni sme vyťahovali elvéčka, zapisovali a vracali späť do spisov o poschodie nižšie). Chalani sa mojej poznámke zasmiali. Však kto by sa takej kočky zbavoval. Tak ich napadlo v roku 2008 prerobiť trojku na konci na osmičku a mali aspoň ešte raz „akože“ aktuálny kalendár. Neviem či sa ešte aj to pivo vôbec varí, ktorému blondína robí reklamu, v každom prípade verím, že by Ľubošovi tak chýbala, že ak náhodou pôjde odtiaľ do dôchodku, zbalí si ju so svojimi pravítkami a perami, pretože je jedna z mála čo sa tam na neho usmieva celý deň...

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Úvod

I. - X.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

XI. - XX.

XXI. - XXX.

XXXI. - XL.

XLI. - L.

LI. - LX.

LXI. - LXX.

LXXI. - LXXXI.