Copyright © 2015 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Bohumila Kučerová, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu AUSTRALIA – GOLDZEIT

přeložila Bohumila Kučerová

Redakční úprava Draha Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-625-2 (ePub)

ISBN 978-80-7543-626-9 (mobi)

PÍSEŇ O AUSTRÁLII

V té zemi letní obloha

tisíci světly plápolá

slitými v jedinou nádheru.

Travnaté vršky, lesů cíp

rdící se v ranních červáncích.

A nad vším azur nebeský – Austrálie!

Ta země medem oplývá

nad poli zpěv se ozývá,

slunce vše teple zahřívá.

Na úbočích i na stráních

vinný keř hrozny vyhání

a slyšíš číší cinkání – Austrálie!

Ta zem je plná bohatství,

jež v hlubinách se země skví

pro všechny, kdo zlato ctí.

Koho láká lesk rubínů,

kdo nechce slevit ze svých snů,

v hojnosti žije do konce dnů – Austrálie!

Na slunných pláních v zemi té

usedlosti jsou ukryté

v stínu i sluncem zalité.

V nich radost, láska panuje,

starý i mladý rád tu je,

příroda se s ním raduje – Austrálie!

Ta země svobodu střeží,

od vrcholů až k pobřeží

všem plná volnost náleží.

Svobodná vlajka hrdě vlaje,

bez okovů tu každý žije,

nejkrásnější z dcer Británie – Austrálie!

Caroline J. Carleton

1. ČÁST

Bearbrass byl jeden z názvů pro osadu na řece Yarra v zálivu Port Phillip, než obdržela v roce 1837 svoje dnešní jméno: Melbourne. Na rozdíl od ostatních míst na australském kontinentu nesloužila nikdy jako trestanecký tábor pro těžké zločince, nýbrž byla založena přímo jako město s širokými ulicemi a zelenými parky.

Už tehdy byla Melbourne předpovídána velká budoucnost. V tasmánských novinách Cornwall Chronicle se psalo, že záliv Phillip Bay se jednou stane královnou australských kolonií.

V červenci roku 1851 slavilo 29 000 obyvatel Melbourne svoji nezávislost na Novém Jižním Walesu. Zrodila se nová britská kolonie Victoria. Několik týdnů předtím bylo ve Victorii objeveno zlato, což se obyvatelstvo dozvědělo až po oslavách, aby se zabránilo zmatkům. Bylo to moudré rozhodnutí, protože když se o čtyři dny později tato novina roznesla, vypuklo pravé šílenství. Všechno se točilo jen kolem toho žlutého drahého kovu. Kdysi poklidné koloniální městečko Bearbrass se proměnilo během několika let v obchodní metropoli Melbourne. Počet obyvatel nové kolonie rostl aritmetickou řadou. Jestliže v roce 1851 měla Victoria 75 000 obyvatel, pak o deset let později to bylo přes půl milionu.

Město i kolonie díky zlatu zbohatly, ale s tím, jak do města proudili zlatokopové z celého světa, rostla také kriminalita. Aby se dařilo udržet veřejný pořádek, museli být z vlasti povoláni do Austrálie soudci a policisté.

Tak přibyl do země roku 1851 i soudce Samuel Stewart s rodinou, aby jako člen nejvyššího soudu hájil právo a pořádek. Připlul na lodi Parland do Sydney a pak menší lodí až do Melbourne. Tento román vypráví příběh jeho rodiny. Začíná horkého únorového dne roku 1853.

1

Sofie Viktorie Stewartová, oslovovaná pro svůj obdiv k anglické královně svým druhým jménem, krátce Vicky, svůj nový domov Melbourne z duše nenáviděla. Od svého přistání v zálivu Port Phillip před dvěma lety neminulo dne, kdy by si nenaříkala na horko, odporný zápach či rozbahněné ulice. Nesnášela horké léto a zvláště pozdní jaro, kdy byly na denním pořádku prudké změny počasí, nenadálé poklesy teploty či bouře. Při troše smůly se počasí dokázalo proměnit během několika sekund z teplého a suchého na studené a deštivé. Proto se Melbourne přezdívalo „město čtyř ročních období během jediného dne“. Od doby, kdy bylo v Ballaratu a Bendigu objeveno zlato, se město stalo rejdištěm dobrodruhů a hledačů štěstěny z celého světa. Dějiny města však Vicky nezajímaly, jelikož v žádném případě neměla v úmyslu v něm dlouho setrvávat.

Na milost brala ještě tak chladné zimní počasí, stálejší než ostatní roční období, protože jí vzdáleně připomínalo londýnské zimy. Ale od chvíle, kdy musela opustit svoji vlast, si glorifikovala nejen povětrnostní podmínky, ale vůbec všechno, co se týkalo Londýna. Horovala pro toto město daleko více, než by činila, kdyby v něm ještě žila.

Pokaždé když si vzpomněla na den, kdy proti své vůli vyplula s rodinou a dvěma sloužícími po proudu Temže, cítila, jak v ní stoupá vztek. Zvláště na otce, který ji donutil opustit domov, jelikož vláda určila zrovna jeho, aby převzal vysoký soudní úřad v daleké kolonii. Pro něj to byla velká čest a zároveň závazek. Naši předkové nebyli žádní trestanci. Takových mužů, jako jsem já, je nyní tam za mořem naléhavě potřeba… Po tomto úvodu s vypjatou hrudí sdělil rodině svoje nezvratné rozhodnutí vycestovat do Austrálie. Vicky však byla stejně nezvratně rozhodnuta vrátit se do Anglie, jakmile najde nějakého nezadaného Angličana, kterého to stejně jako ji táhne zpátky do vlasti. Nebylo to však tak snadné. Takových mužů bylo totiž v Melbourne pomálu.

Její první srdnatý pokus skončil fiaskem. Vicky při vzpomínce na ten trapas tiše zaťala pěsti. Spěchala právě pod bezmračnou únorovou oblohou po rozpálené melbournské ulici a měla pocit, že jí shoří vlasy. V rozčilení po hádce se sestrou si zapomněla nasadit klobouk. Proč si jen Luisa musí pořád hrát na důležitou, pomyslela si zuřivě. Člověk by řekl, že je to už matróna, a ne devatenáctiletý žabec.

Jaká smůla, že nemůžu najít nikoho, kdo by mě vzal zpátky do Londýna, říkala si nešťastně. Znovu si připomněla onu trapnou scénu v kuchyni a zarděla se studem. Richard byl policista, jeden z mnoha, které sem poslala vláda, aby si poradili s prudkým nárůstem kriminality spojeným se zlatou horečkou. Byl to dobrák, zasnoubený s jejich kuchařkou Mary. Toho dne se Richard u Mary zastavil, aby si s ní vypil šálek čaje. Ve svých více než třiceti letech připadal sedmnáctileté Vicky jako stařec. Kromě toho byl při těle a v tom vedru si musel neustále otírat pot z tváře. Když jim však toho dne pyšně oznámil, že za dva měsíce se má příští lodí vrátit do vlasti, Vicky zpozorněla.

„Opravdu tě posílají zpátky do Londýna?“ ujišťovala se.

„Už je to jisté. A odvezu si s sebou svoji ženu,“ řekl a věnoval Mary široký úsměv. Na její tváři se objevil onen přihlouplý úsměv, který už Vicky znala od své sestry, když k nim přišel na návštěvu ředitel věznice Archibald Cumberland. Okamžitě se chopila příležitosti a i po její tváři se rozlil úsměv.

„Richarde?“ zašveholila. „Uměl by sis představit, že by ses se mnou oženil?“

Policista na ni vytřeštil oči a po lících mu stékaly čůrky potu.

„Sofie Viktorie, styď se!“ obořila se na ni Mary pohoršeně.

Vicky ji ignorovala a přistoupila ke zmatenému muži o krok blíže.

„Prosím, ožeň se se mnou!“ žadonila. „Jen na oko. Hned jak doplujeme do Londýna, necháme se zase rozvést. Otec by mě nikdy nepustil do Anglie samotnou.“

„Sofie Viktorie, to už stačilo!“ Mary byla celá bez sebe.

„Proč se tak zlobíš?“ namítla Vicky nevinně. „Samozřejmě popluješ s námi a doma se za něj provdáš. A já půjdu k tetě Charlottě. Bude mít obrovskou radost. Stejně jsem u ní chtěla zůstat, jenže otec to nedovolil.“

Mary jen zavrtěla hlavou. „Když odhlédneme od toho, že já sama bych nikdy nic takového nedovolila, umíš si představit, jak by tvůj otec zuřil? Moje dcera a nějaký obyčejný policista!“

Mary napodobila hlas soudce Samuela Stewarta tak přesně, že se Vicky prosti své vůli rozesmála. Smích ji však rychle přešel.

„Neprozradíš mě, viď? Kdyby se tatínek dozvěděl, že je mi dobrý každý prostředek, jak se dostat do Londýna, pak…“

„… pak by řekl: Sofie Viktorie! Kdy se konečně začneš chovat jako dáma? Vezmi si příklad z Luisy!“

Mary opět napodobila tón svého zaměstnavatele tak trefně, že se Vicky neubránila smíchu. Mary měla pravdu. Takový sňatek by otec nikdy nedovolil. Byl přísný, ale jediný z rodiny, kdo Vicky navzdory jejím nevycválaným způsobům opravdu miloval. Po každé hádce ji bral do náruče a trpělivě ji nabádal, aby se naučila dobrým mravům. Ne, Richard nebyl řešením, ale přece musí v tomto městě existovat muž, který by vyhovoval nárokům jejího otce, chtěl si ji vzít a odcestovat s ní do Anglie!

Jak se tady v tomto městě může ze mě stát dáma? Vždyť je to k smíchu! říkala si Vicky, zatímco se rozhlížela po dlouhé prašné ulici. To vztek na sestru ji po jejich hádce vyhnal bez doprovodu do téhle zapovězené čtvrti, kde se nacházela pověstná melbournská věznice a nejvyšší soud, pracoviště jejího otce.

Uměla si živě představit, jak by reagovala její rodina, kdyby se dozvěděla o jejím odhodlání nastoupit bez nejmenšího váhání na příští loď do Londýna, dokonce i tajně, kdyby se jí naskytla příležitost. Neodvážila se však dát před svými nejbližšími najevo, jak obrovská je její touha po vlasti, to svěřila pouze tetě Charlottě. Otec by jí pravděpodobně přednesl dlouhé kázání o její povinnosti zůstat v kolonii a matka by sahala po čichací soli.

Vicky už mnohokrát přemítala, proč je tak jiná než její matka a sestra. Ty dvě si byly téměř k nerozeznání podobné. Obě měly zlatorudé kadeře, kulaté růžové tváře, velké zelené oči a plné rty. I svou malou, útlou, přece však patřičně zaoblenou postavou spíše připomínaly dvě sestry než matku s dcerou. Vicky byla naproti tomu zcela po svém otci. Soudce Samuel Stewart byl vysoký hubený muž s hustými světlými vlasy a hranatým obličejem. Také Vicky byla vysoká, štíhlá a měla hladké plavé vlasy. Už v Londýně o hlavu převyšovala stejně staré chlapce.

Další věc, která ji trápila, byla škola. Tady v Melbourne neexistovala žádná dívčí škola, takže otec musel svým dcerám sehnat soukromého učitele. Avšak také on se nedávno vrátil do Anglie. Panu Cookovi by však nikdy nenabídla fingovaný sňatek. Bylo mu už přes šedesát a vracel se do studené Anglie, protože mu zemřela žena.

A co by asi řekl bratr, kdybych se dozvěděl, že bych se nejraději sebrala a natotata odplula do Londýna? říkala si Vicky a skepticky si prohlížela domy po stranách ulice. Neměla nejmenší tušení, kde se nachází. Všímala si jen, že čím více se vzdaluje čtvrti, kde její otec zakoupil upravený pozemek s výstavným domem, budovy jsou stále prostší. Jejich dům byl mnohem větší než městská vila, kterou obývali v Londýně, a Vicky měla dvakrát větší pokoj. Ten pokoj byl to jediné, čeho si na svém pobytu zde cenila. Nu, co by asi řekl bratr na její plány, kdyby mu je vylíčila? Nejspíš by ji vyslechl jen na půl ucha, protože je myšlenkami stále někde jinde, usoudila.

Steven měl rodinu stejně už brzy opustit a věnovat se studiu práva na univerzitě v Sydney. Jejich otec pokládal za samozřejmé, že jeho syn bude kráčet v jeho stopách. Steven mu sice neodporoval, ale Vicky tušila, že mu vyhlídka na to, že se stane soudcem, není nijak po chuti. V hloubi srdce byl zanícený hudebník. Jen když seděl u klavíru a hrál Händelovy sonáty, objevil se mu v očích jas, který v nich jinak chyběl. Někdy Vicky doprovázel, když zpívala písně Henryho Purcella. Měla krásný alt a zpívala moc ráda. Hudební nadání měli v rodině, neboť matčin otec býval proslulý varhaník. Otec by však nikdy nedovolil, aby se jeho syn vydal ve stopách svého dědečka, jakkoli byl sám na nadání svých dětí pyšný. A co se týče Vicky, pro ni otec nikdy o žádném povolání neuvažoval. Místo ženy bylo po boku jejího manžela, nic jiného pro ni nepřicházelo v úvahu. Nikterak se netajil tím, že si o Luisinu budoucnost nedělá žádné starosti, zatímco o tom, zda se Vicky na sňatkovém trhu vůbec nabízí nějaká šance, má pochyby.

A právě o to šlo při hádce obou sester. Vicky si utahovala z Luisy, že se natřásá před zrcadlem jako opice jen proto, že ji její ctitel má vyvést na krátkou procházku. Ta nezůstala své mladší sestře nic dlužna a odsekla, že určitě nehrozí, že by se našel někdo, kdo by stál o procházku s ní, protože je bledá jako smrt. A Vicky nenapadlo nic lepšího než strhnout sestře z načesaných kadeří klobouček, hodit ho na zem a rozdupat. Načež Luisa ihned běžela žalovat matce. Ta byla samozřejmě na její straně a spustila na Vicky přísně: Jak se můžeš chovat tak dětinsky? To se Vicky ovšem dotklo. Není už přece žádné děcko, i když asi není zrovna dáma, jak se od ní očekává. Moc dobře však věděla, proč matka tak straní Luise. Sama byla totiž do Archibalda Cumberlanda zamilovaná a nemohla se už dočkat, až požádá její starší dceru o ruku. Vicky bylo záhadou, co všichni na tom řediteli věznice vidí. Byl stejně velký jako Vicky a měl vcelku hezké tmavé kadeře, ale to bylo všechno. Copak nikdo nevidí, jak mu z očí kouká faleš a že jeho většinou sevřené rty v sobě skrývají krutost?

Po matčině výtce se dlouho nerozmýšlela a vyběhla ven do zahrady a pak na ulici. Vydala se rázně směrem, kde se nacházel nejvyšší soud města, nikdy předtím však nešla do Russel Street samotná. Otec ji tam vzal párkrát kočárem a přísně jí zakázal, aby se do těch končin kdy vydala na vlastní pěst, neboť se tam nacházel nejen soud, ale také žalář, postavený na samotné hranici buše. Vicky však zákazu svého otce opět neuposlechla.

Až k Elizabeth Street se ještě dokázala orientovat. Tuhle ulici nenáviděla, protože se při každém dešti proměnila v močál. Jen nedávno byla svědkem toho, jak jeden kočár doslova zmizel v díře plné bahna. Kůň na to neštěstí doplatil životem. Ne, tohle určitě nebylo místo, kde by Vicky chtěla trávit svoji budoucnost. Další ulice však už nebyly ani označeny cedulemi.

Otec bude pěkně zuřit, až se objevím v jeho kanceláři, říkala si. Pokud ovšem soudní budovu vůbec najdu. Koutkem oka zaznamenala tři zamračené chlapy blížící se k ní.

Muži měli ježaté vousy, dlouhé umaštěné vlasy a potrhané oblečení. Jsou to buď uprchlí trestanci, nebo neúspěšní zlatokopové, pomyslela si a zapomněla cudně sklonit pohled. „Kdybys někdy sama na ulici potkala nějaké podezřelé pobudy,“ nabádala ji matka, „pak musíš dělat, jako bys je neviděla. Podle toho poznají, že jsi dáma, a nechají tě na pokoji.“

Její pohled se střetl s pohledem jednoho z těch chlapů. Oči mu zasvítily chtíčem. Uznale hvízdl. I další dva na ni lačně zírali.

„Nu, holubičko, kolik budeš chtít za to, abys nás všechny tři potěšila?“ otázal se jí jeden z nich s vilným úšklebkem.

Vicky věděla, že nejlepší by bylo jejich nabídku ignorovat a co nejrychleji se vzdálit, ale nebylo v její povaze drzosti druhých jen tak přejít mlčením. Pohrdavě si ty tři otrhané existence změřila pohledem od hlavy až k patě. „Jste na omylu! Ženy, jaké hledáte, najdete dole v přístavu. A pokud se mě odvážíte dotknout, pak si to s vámi můj otec vyřídí.“

Nejmenší z chlapů s čínskými rysy k ní výhrůžně vykročil a nedbal na to, že ho o hlavu převyšuje. „Jasně, už máme plný gatě! Kdybys byla pravá dáma, netoulala by ses sama v těchhle končinách, hleděla bys slušně k zemi a měla na hlavě hučku. Tak kolik budeš chtít? Anebo jsme ti moc špinaví? Však ty taky…“ Nestoudně se jí zadíval na prsa. „… ty taky nejsi zrovna to, o čem jsme snili při naší lopotě v Bendigu. Takže nedělej zbytečný okolky, ty vyhublá tyčko!“

Vicky nebyla žádný strašpytel, ale když se k ní začali blížit i další dva a hrozilo, že ji začnou osahávat těmi svými špinavými tlapami, úzkostí se jí sevřelo hrdlo. Oni si opravdu myslí, že je prodejná holka?

Přitiskla se ke zdi domu a přikrčila se. Šlachovitý Číňan ji hrubě chytil za bradu a přinutil ji, aby se na něj podívala. Když ji ovanul jeho smrdutý dech, zvedl se jí žaludek, ale byla v pasti. Jeho napůl otevřená ústa se blížila k jejím a Vicky zhnuseně zaznamenala díry po chybějících zubech a žlutavé pahýly zbylých. Jak litovala svého neuváženého útěku z domu! Ze zoufalství se jí oči zalily slzami. To však srdce těch grobiánů nijak neobměkčilo. „Tak naše malá kurvička se nám rozbrečela?“ reagoval prcek posměšně. Jeho statnější druh ho odstrčil a hrubě z ní začal strhávat šaty. „Nemáme čas na žádný průtahy,“ zavrčel, ale v té chvíli ho zezadu sevřely něčí silné ruce a srazily ho k zemi. Vzduch prořízl energický mužský hlas. „Neopovažujte se sáhnout na moji nevěstu, vy prasata. Jinak skončíte v melbournské věznici dřív, než řeknete švec!“

Muži se na sebe nerozhodně dívali. Neznámý natáhl k Vicky ruku a řekl: „Pojď, tihle ti už neublíží.“ Uchopila jeho nataženou dlaň. V ochranném gestu ji objal kolem ramen. Otočil hlavu a zvolal: „Ach, tamhle už přichází policista!“

Ani nestačil větu doříct a tři útočníci vzali nohy na ramena. Vicky vděčně zírala na svého hrdinného zachránce.

Table of Contents

1. ČÁST

1

2. ČÁST

3. ČÁST