Publishing © 2017 Jakub Trpiš

Copyright © 2017 Jakub Trpiš

All rights reserved. No part of this book may be reproduced in any form or by any means without the prior written consent of the Publisher, excepting brief quotes used in reviews.

ISBN 978-80-270-2253-3 (tisk)

ISBN 978-80-270-2841-2 (ePub)

ISBN 978-80-270-2842-9 (mobi)

Obsah

1. AŽ PŘIJDE JARO

2. DVOJÍ SPLYNUTÍ

3. VZÁCNÁ NÁVŠTĚVA

4. U VELKÝ MÁMY

5. POSVÁTNÉ MÍSTO

6. TEĎ, NEBO NIKDY

7. SIFIKRONŮV DAR

8. TRÉNINK DĚLÁ MISTRA

9. LOREÁNI

10. OBR V ARÉNĚ

11. BLESK Z ČISTÉHO NEBE

12. PROBLÉMY V RÁJI

13. ZESŮV ZUB

14. CHMURY A NADĚJE

15. SLAVNOSTI SVĚTEL

16. NEPROBÁDANÁ OBLAST

17. ABÚD DAIL

18. VYSNĚNÁ LÁSKA

19. PŘEDZVĚST PODZIMU

20. VÝPRAVA DO GODRUMU

21. POPEL A PRACH

22. K-172

23. NEČEKANÁ POMOC

24. V JINÉM SVĚTĚ

25. NEZVANÍ HOSTÉ

26. DVOJÍ KRÁLOVSTVÍ

27. PŘICHÁZÍME V MÍRU

28. NEJISTÝ PODNIK

29. TICHO

30. BOUŘE

31. ODPADLÍCI

32. KIRGEN JUSEN

33. POSLEDNÍ VZDOR

34. SKUTEČNÝ NEPŘÍTEL?

35. KONEČNĚ SE SETKÁVÁME

36. TŘINÁCTÁ KOMNATA

37. ECHO

1.

AŽ PŘIJDE JARO

Někdy se celý náš život smrskne do jediného okamžiku, do malinkatého uzlíku nitě našeho bytí. Je jenom tady a teď, na ničem jiném už nezáleží. Každou emoci, každý dotek, vjem i ten nejméně nápadný zvuk prožíváme naplno. Lajla utíkala, seč jí síly stačily. Držela se za bok, ze kterého jí při každém dalším kroku vystřelovala stále ostřejší bolest do celého břicha. „Nesmím to vzdát!“ začínalo se jí mlžit před očima. Temným lesem prosvítaly poslední paprsky světla. Věděla, že se do vesnice musí dostat do západu slunce, ale bylo jí jasné, že to v žádném případě nestihne včas. To, co viděla, se slilo do rozmazaného obrazu, téměř nedokázala rozeznat stromy od okolí. Bála se, že do nějakého brzy vrazí nebo se skutálí z kopce dolů a zláme si vaz. Ostrá větev ji teď šlehla přímo do tváře. Klopýtla. Levým lýtkem jí projela ostrá křeč. „Jsem tady sama,“ vyhrkly jí do očí slzy. „Jak mi to mohli udělat?!“ Nechali ji tady, napospas Přízrakům. Marně ve zledovatělém sněhu hledala jejich stopy. Stála tam a přemýšlela nad nejhorším: „Zůstanu tady, domů se už nikdy nevrátím.“ Nabrala do plic ledový vzduch: „Seber se, seber se!“ Vydolovala poslední zbytky sil a znovu se rozběhla. Úzkostné myšlenky znamenaly jediné: „Už jsou blízko.“ Hned po pár metrech se Lajle ulevilo. „Musela jsem jim utéct, alespoň pro teď.“

Doběhla na lesní cestu, do osady zbývalo ještě několik kilometrů. Celý její život se scvrknul na „doleva, nebo doprava?“ Rozhodovala se až příliš dlouho. Poslední sluneční paprsky slunce odhalily postavu stojící napravo, křičela na ni: „Utíkej, jsou skoro u tebe!“ Když se podívala pod sebe, hrůzou celá ztuhla. Na zledovatělém sněhu se zlověstně komíhaly stíny. „Obtahují se kolem mě,“ neodvažovala se otočit. Jako by jí někdo přibil nohy k zemi. Smířila se s tím, že tady dnes zemře. Vtom jí někdo trhnul paží tak silně, že jí málem vykloubil rameno. Byl to Erlin. Vedl ji za ruku. „Ostatní čekají na mýtině, zvládneme to!“ sípal. Mezi rychlými nádechy a výdechy stihla jen prohodit: „Domů to nestihneme!“

„Já vím. He-he. Něco vymyslíme.“ Vnímala teplo jeho ruky a cítila se bezpečně, opět dostala chuť bojovat. Po stezce teď utíkali o dost rychleji, takže se brzy dostali k ostatním. Haram na ni s úlevou pohlédla: „Tolik jsem se o tebe bála. Otočila jsem se a už jsi tam nebyla.“ Lajla si bezděčně sundala čepici a otočila se na Erlina. „Děkuju,“ lapala po dechu. Jako by měla v krku kus ledu.

„Udělala bys pro mě to samé,“ zahleděl se jí do tváře. „Ukaž,“ kontroloval krvavý šrám táhnoucí se od nosu až k pravému uchu. Jeho chlapecký obličej značil to stejné, jako před chvílí vypověděly jeho činy – riskoval bych pro tebe i život. Letmý pohled na její kamarády Lajle prozradil, že jsou stejně bezradní jako ona. Moc dobře si uvědomovali, že do vesnice se včas nedostanou. Dívali se na sebe, od úst jim stoupala pára, když Lajla konečně překonala svůj strach a podívala se na okraj černého lesa. Větve se kroutily do nepřirozených tvarů. „Stůj při nás, Kroinosi,“ zašeptala, načež jí hlavou probleskl plán: „Pojďte rychle ke mně. Postavte se do kruhu a chytněte se za ruce.“

„Co blázníš? Ony nás stejně uvidí. Nejde se před nimi schovat,“ oddechoval Erlin opřený do kolen.

„Uvidí, ale nenapadnou nás. Věř mi, prosím! Rychle. Už jsou skoro tady!“ Stromy za nimi několikrát zlověstně zapraskaly.

„Dobře, lidi. Všichni poslouchejte Lajlu,“ napřímil se.

Skupina sedmi dětí, vypadajících stále více vystrašeně, se rozestoupila do kruhu. Slunce už úplně zapadlo, takže neviděly ani na krok. Lajla si ještě rychle nasadila čepici, kvůli mrazu už téměř necítila uši: „Schovat se nemůžeme, ale můžeme jim zabránit, aby vstoupily mezi nás! Veriku, přivolej Záři! My ti budeme dodávat energii. Ať se stane cokoliv, nepouštějte se!“

„Ne! Už jsou na mýtině!“ doléhaly k nim zvuky tak charakteristické pro Přízraky. Hlasité dýchání střídané syčením fungovalo vždy stejně. Člověk strachem málem nedýchal a ztuhl mu každý sval na těle. Do úzkostného šepotu vnesl Verik klid svým hlubokým hlasem: „My, Protoriáni, Lidé severu, zocelení mrazem a chránění mocným Kroinosem, přivoláváme Záři. Ať přinese světlo do této temné noci! Adoa savak honoar.“

Zavřel oči a společně s ním i ostatní. Lajla cítila, jak jejíma promrzlýma rukama prochází energie, rozlévá se po celém těle, načež jí z hrudi vytryskl proud světla dovnitř kruhu. Na obličeji ucítila příjemné teplo, palčivá bolest na pravé tváři ustala a strach se rozplynul v záplavě radosti. „Jsem tak šťastná!“ otevřela oči. Všude kolem vířil sníh. Chvíli si zvykala na intenzivní světlo, takhle zblízka Záři ještě neviděla. Pokojně se vznášela uvnitř kruhu a pulzovala. Vypadala jako velký květ, který se stále více rozvíjí, aby je objal tisíci okvětních lístků. Snažila se pohlédnout dovnitř, ale střed Záře vyzařoval až příliš jasné světlo. Ostatní v kruhu měli blažený úsměv ve tváři, jejich zmožené obličeje najednou vypadaly neskutečně krásně. Lajla cítila, jak se přímo za jejími zády roztahuje Přízrak, kůže na pravém předloktí ji pálila mrazem. Do jejího srdce začal pronikat chlad jako během té nejkrutější noci, která na severu Protorie trvá i několik měsíců. Místo toho, aby rukou ucukla a pustila Erlina, stiskla jeho dlaň ještě pevněji. V uchu ji zastudilo, jak jím projelo naštvané zasyčení.

Mýtinou se rozlehl ohlušující výkřik Přízraků připomínající hřmění. Jako kdyby neměl nikdy skončit.

Konečně nastalo ticho. Přízraky byly pryč a ze země v okruhu dvaceti metrů stoupala hustá pára. Tváře ostatních doslova zářily.

„Dokázali jsme to,“ držela se Lajla za pravé ucho. Měla pocit, že jí brzo upadne.

„Málem jsem se posral,“ přiznal Erlin.

„Málem,“ dobíral si svého kamaráda Verik. Nikdy nebyl tak rád za svou schopnost. „Záře se postará, aby nás už tyhle Přízraky nikdy nepronásledovaly,“ přimhouřil oči a podíval se přímo do jejího středu. „Jsou čtyři a zažívají neskutečná muka, jsou proto velmi nebezpečné.“

„Zajímalo by mě, co dělaly ty prokleté potvory až tady.“

Záře se najednou roztáhla do kuželu jasného světla, který osvětlil okolní les, zamrzlé jezero i celou oblohu a zmizela.

Lajla usrkávala horký čaj, který nikdo neuměl udělat tak dobře jako její máma. Seděly spolu pod voňavou dekou, zatímco jí líčila děsivý příběh. Na nohou jim spala Hanai, jejich domácí mazlíček. Kočky byly tady na severu hodně oblíbené pro svou schopnost rozehřát lidskou duši, která, obzvlášť během zdejších dlouhých zim, toužila po rozveselení. Možná díky přezdívce, která je stará jako ony samy – Onoár Vaktár neboli Vznešený strážce – se o nich říkalo, že mají schopnost odhánět Přízraky. Za okny zuřila sněhová bouře, máma pozorně naslouchala a hladila svou dceru ve vlasech. Občas se naslouchající výraz změnil na výraz rodiče, který by své dítě nejraději zamkl doma, aby se mu nic nestalo, ale nic neřekla. Ani pohledem nedala najevo, že by se její dcera zachovala nezodpovědně. Moc dobře věděla, že se to mohlo stát komukoliv. „Přijdou z ničeho nic,“ svěřila se Lajle máma. „Tolik dychtí po tom do tebe vstoupit, nakonec se jim to podaří. Úplně tě vytěsní z tvého těla a ztratíš nad sebou kontrolu. Sama jsem to zažila několikrát, jednou to bylo hodně zlé,“ otřepala se, i když pod dekou bylo příjemně teplo.

„A co se dělo pak?“ přitiskla se k ní Lajla.

Máma hlasitě vydechla: „Stejně jako se Přízrak znenadání objevil, po několika dnech zmizel. Cítila jsem dokonce vděčnost. Podle mě se rozhodl konečně odejít z tohoto světa a už se sem nikdy nevrátit.“

„Tyhle čtyři takové určitě nebyly. Byly úplně jiné než ty, se kterými jsem se dosud setkala. Krvežíznivější. Těžko se o tom mluví,“ podívala se na mámu celá bledá. „Jako kdyby jediné, co je zajímalo, bylo, jak člověku způsobit co největší utrpení. Poznala jsem to hned v lese, tolik jsem se bála.“

„Jsem na tebe moc hrdá. Lépe se mi usíná, když vím, že se o sebe umíš postarat.“

„Bez Erlina bych to nezvládla,“ ztuhla Lajla hrůzou. Znovu cítila tu ochromující úzkost. Pořádně se zachumlala do přikrývky, takže jí trčel jen nos a zelenomodré oči. „Víš, co bylo opravdu zvláštní?“

„Nevím,“ zadívala se máma ustaraně z okna. Bouře ještě zesílila. Manžel se nejspíše zdržel na jednání rady.

„Když jsem se podívala přímo do Záře, zdálo se mi, jako kdyby měla tvůj obličej. Jako bys tam byla se mnou a chránila mě.“

„Hmmm,“ políbila Kara svou dceru na čelo. „Můžeš si být jistá, že ať půjdeš kamkoliv a dělat cokoliv, věz, že já tam budu vždy s tebou.“

Lajla se k ní přivinula. I když byla téměř dospělá, cítila se v jejím objetí jako batole. Přivřela ztěžklá víčka a po chvíli příjemného ticha usnula.

Vzbudilo ji až hučení větru. Zamžourala a rozhlédla se po pokoji. Táta zrovna dovíral dveře. Byl celý obalený sněhem, takže vypadal jako sněhulák. „Omlouvám se, už jsem myslel, že tam budeme nocovat,“ vtipkoval.

„No, starej Hegrt to určitě párkrát zalomil,“ otírala mu máma přimrzlý sníh z obočí a vousů. „Co se stalo?“

Zatímco ze sebe setřepával štědrou nadílku, bloudil pohledem po domě. Když konečně našel Lajlu, jeho ustaraný obličej se rozzářil: „Řekli mi, co se vám dnes stalo. Měl jsem o tebe strach.“

S pusou dokořán k němu došmatlala, aby ho přivítala: „Jsem v pořádku, neboj.“

„To je dobře, moc dobře. Nebyli jste jediní, koho dnes Přízraky napadly, proto jsem přišel tak pozdě. Takhle na jihu jsme je nečekali, nebyly tady už stovky let. Radní jsou nervózní, sepisují požadavky pro nejvyšší radu.“

Kara pověsila jeho kabát a nohou bezděčně spustila četu uklízecích robotů připomínajících roj obřích včel, které okamžitě vystartovaly, aby se postaraly o sníh tající na podlaze. Jáchym na ni upřel svůj pohled: „Přichází jich stále více. Víš, co to znamená?“

„Promluvíme si o tom později, ano?“ nenápadně zašilhala po Lajle, tak aby si toho nevšimla.

Pokýval hlavou a nezapomněl své dceři hned vyčinit: „Nesmíš po lese pobíhat sama. Co tě to napadlo?“

„Jé, tatí,“ obrátila oči v sloup. „Byla jsem ostatním na dohled. Chtěla jsem si ty jorny prohlédnout zblízka. Kdyby nás tam bylo více, určitě bychom je vylekali. Mám přece vysílač,“ odhrnula si z pravého zápěstí tričko. Nesnášela, když s ní mluvil takhle. „Jako kdybych byla malá holka,“ stěžovala si v duchu.

„Žádné ‚jé‘,“ přecházel táta po místnosti tam a zpátky. „Musíme v takových mrazech chodit minimálně dva. Vždy. A teď to tak bude za každého počasí, až do odvolání radou.“

Jeho žena i dcera na něj vytřeštily oči, on jako by si toho nevšiml, pokračoval dál: „Technologie, které máme, jsou skvělé, bez nich už si život těžko dokážeme představit, ale nesmíme na ně spoléhat. Nejsou neomylné.“

Tak rozčíleného už ho Lajla dlouho neviděla. Bylo jí jasné, že ať řekne cokoliv, bude pořád omílat to svoje. Znovu se rozzívala tak, že jí bylo vidět až do žaludku: „Jdu spát, mám vás ráda,“ šourala se po schodech do svého pokoje pořád zabalená do deky.

Když se Lajle po dlouhém přemlouvání sebe sama podařilo rozlepit oči, bylo už téměř poledne. Letmý pohled z okna jí prozradil, že sněhovou bouři vystřídala jasná obloha slibující třeskuté mrazy. „Jako kdyby nemrzlo dost už včera,“ povzdychla si. „Co bych dala za to, abych mohla zůstat pod tou teplou peřinou celý den?“ Jenže to by se ve dveřích nesměla objevit máma. Už tak hrozivý výjev ještě umocnila vařecha v její ruce a růžová zástěra: „Dobré ráno, miláčku.“ Lajla se schovala pod přikrývku, aby dala jasně najevo, co si o vstávání myslí ona. Tušila, že jí to neprojde, ale za pokus to stálo. Jakmile ji máma odkryla, dala si ruce v bok: „Narodila ses za té nejkrutější zimy, takže musíš být na takové počasí zvyklá. Víš, co znamená tvoje jméno?“

„Jé, mamí,“ uzurpovala si peřinu zase zpátky. „Už zase ta historka?!“

„Ven z tý postele, mladá dámo!“ smála se máma, ale nehodlala ustoupit o jediný centimetr deky.

„Mrrr,“ protřela si oči Lajla. „Tak dobře, vyhrálas.“

„No, to bych si prosila. Na oběd si nedávej nic velkého, čeká nás vydatná večeře, přijdou Kreo a Nadél se svými dětmi.“ Stála tam, dokud její dcera nevylezla úplně z postele, protože už několikrát své vstávání úspěšně nafingovala.

Lajla zamířila přímo do sprchy, což bylo to jediné, co ji teď mohlo zachránit. Teplý vzduch začal vířit kolem jejího ztuhlého těla a hned nato se k němu přidaly vyhřáté kapičky. Milovala, když ji voda takhle objala. Vnímala jemné bubnování kapek na pokožce, zatímco se pomalu probouzela. „Co tady budou teta se strýcem dělat? Neviděla jsem je už léta,“ nahřál se jí mozek konečně na provozní teplotu. „Jak to včera táta říkal? Přízraky tady nebyly už stovky let? Proč sem přišly? A proč teď?“

Když Lajla po půl hodině skončila, cítila se skvěle. S trochou nadsázky by se dalo říct, že ze sprchy vyšel úplně jiný člověk, než do ní vlezl. Porozhlédla se po pokoji, načež její zrak spočinul na komodě u letiště. Vedle vzorně naskládaných knih se vršila kupka popela z vonných tyčinek. Až na ni a rozházené peřiny byl pokoj vzorně uklizený. Kdyby to bylo na Lajle, přežila by trochu více nepořádku, ovšem to by její máma nesměla být… její máma. Mezitím, co si ručníkem dosušovala vlasy, vykročila ke knihovně, která téměř zakrývala severní stěnu velkého pokoje, jehož modré stěny dokonale ladily s dřevěnými trámy. Chvilku si pohrávala s myšlenkou pustit se do nového románu, ale nakonec vyhrálo samostudium v křesle.

Pohodlně se do něj usadila a navázala s ním spojení. Jako vždy si chvíli zvykala na citlivé ovládání. Stačila jediná myšlenka, aby interaktivní prostředí hned reagovalo. Přenesla se do jejich sluneční soustavy, chtěla si ověřit, v jaké fázi je teď zima a kdy bude konečně jaro. Těšila se na něj tak moc, až se ocitla v jeho simulaci. Pustý vesmír vystřídal voňavý les, na bosých chodidlech ji šimralo spadané jehličí, v korunách stromů švitořil početný pěvecký ansámbl, zpod sněhu vykukovaly první pestrobarevné květiny a v dáli se procházela rodinka jornů. Mladá bílá samice za sebou pyšně vedla dvě tmavá a pořádně huňatá mláďata. Vypadala jako chodící sněhové koule.

Lajla se posunula o měsíc vpřed. Zem byla posypaná červeným kapradím, ve kterém se to jen hemžilo malými savci. „Přesně tohle jsem potřebovala,“ pookřála úplně. Vrátila se zpět do sluneční soustavy, zkoukla fáze měsíce a chvíli pozorovala Landii z vesmíru. Podívala se trochu blíž, protože ji zaujala robotí města natěsnaná v údolích kolem rovníku. Tady na severu byl robot obrovskou raritou, ona sama nikdy žádného neviděla. Jakmile na to pomyslela, několik typů se jí zobrazilo přímo před očima otáčejíce se kolem své osy. „Jsou tak dokonalí,“ žasla.

Teď si to pro změnu namířila pod zem, přesněji řečeno pod jejich vesnici. Prohlížela si energetické jádro a rozebírala ho na jednotlivé okruhy a součásti. Trvalo jí víc jak hodinu, než přišla na to, jak funguje, tedy měla alespoň ponětí o tom, jak funguje. Teď se zaměřila na prvky, z nichž se skládal celý svět. Obdivovala, jak je všechno se vším propojené. „Jakmile člověk pochopí, jak fungují ty malé věci, dávají mu dokonalý smysl i pohyby planet a celých galaxií.“ Zdaleka ne všemu ovšem rozuměla: „Proč umím cestovat do jiných rovin a ostatní ne? Jak to, že Verik umí přivolat Záři?“ Přestože byl o materializaci v databázi dostatek informací, nedávalo to Lajle smysl. Spíš naopak. Čím více se o tomto starodávném umění dozvěděla, tím byla zmatenější. Nakonec to vzdala s tím, že si dnes projde alespoň jednu disciplínu. Někteří Latoňané uměli materializovat různé předměty za použití hlíny nebo listí. Od jednoduchých tvarů přes různé nástroje až po umění. „Co by tak asi vytvořili ze sněhu? Páni, to je něco!“ ocitla se Lajla znenadání v zamrzlé ulici plné ledových budov, soch, a dokonce i stromů. Byla dílem nadaného umělce, který stejným způsobem tvořil celá města.

„Ty jo,“ odpojila se z křesla. Chtěla teď nechat volný průchod své fantazii a virtuální realita by ji v tom omezovala. Uměla pracovat jen s obrazy, které do ní už byly vložené. Zůstala v měkkém křesle, zatímco si představovala ty nejroztodivnější obrazy, jaké lidskou mysl mohly napadnout.

„Už jsou tady,“ zaposlouchala se Lajla do všeobecného veselí, které dole při vítání vládlo, a naposled se podívala do zrcadla. Dala by se popsat dvěma slovy – přirozeně krásná. Uprostřed modrozelených očí plných života seděl malý roztomilý nos, plné růžové rty doplňovalo roztomilé mateřské znamínko a zbytek tváře měla bledý jako většina Protoriánů. Táta vždycky popisoval její vlasy jako „modré z nebe“ a nebyl daleko od pravdy. Právě díky nim si získala pozornost většiny mužů, když procházela náměstím. Mohla si je upravit jakkoliv a pořád jí slušely. Dnes si je nakroutila do drobných kudrlinek až na dva pramínky, které padaly po stranách jejího protáhlého obličeje. Jedinou vadou na kráse byla hojící se rána na pravé tváři, ovšem i s tou byla nejkrásnější dívkou široko daleko.

Scházela po schodech, přidržovala si večerní šaty, když na ni zdola zavolal Kreo: „Fíha. Pamatuju si tě jako roztomilou slečnu.“

„Děkuju, strýčku,“ zavěsila se mu kolem krku. „Ahoj, teto,“ dala jí pusu. Kreo trochu zestárl, v jeho krátkých vlasech prosvítaly šediny a Nadél se ve tváři rýsovaly první vrásky, ovšem vypadali šťastněji, než si je Lajla pamatovala.

Jak máma slíbila, večeře byla opravdu vydatná. Po úvodním rozhovoru, kdy si obě rodiny povykládaly, co je u nich nového, se táta se strýčkem začali bavit o politice, ostatně jako vždy. Kreo si nenechal ujít příležitost, aby všem sdělil svůj názor ohledně účasti robotů v nejvyšší radě: „Dlouhá léta se zasazují o udržení míru. Myslím, že mají právo mluvit nám do toho!“ prskal kolem sebe džus. „Jsou racionální, nikomu nestraní, prostě chtějí, aby věci fungovaly,“ zhluboka se nadechl, aby mohl pokračovat. Lajla tyhle diskuze nesnášela, mnohem raději by si četla pod dekou nebo meditovala u jezera, tedy jestli někdy rozmrzne. Zima byla ve své nejprotivnější části. Mrzlo, až praštělo. Den měl jen pár hodin, které stejně všichni trávili zalezlí ve svých domech. „Kdybych mohla, do jara bych se válela v posteli,“ pomyslela si. Bohužel se zapomněla tvářit, že poslouchá, takže ji neminula Kreova otázka: „Lajlo, co si myslíš o účasti robotů v nejvyšší radě ty?“

„Třeba to, co ty, strýčku,“ usmála se na něj Lajla.

Ostatní děti u stolu se začaly chechtat, na rozdíl od táty: „Chování, mladá dámo!“ Mladší sourozenci se na chvíli zarazili, pak znovu vyprskli, načež se smíchy váleli po zemi. Táta jednoho po druhém posbíral z podlahy, aby je znovu usadil: „S Karou naše děti vychováváme tak, aby otevřeně… to už by stačilo, Male… mluvily o tom, co cítí.“

„To je v pořádku. Navíc, Lajla má pravdu,“ dal si Kreo další sousto dezertu. „Tohle je vážně vynikající, Karo. Měl bych více naslouchat,“ přimhouřil oči. „Jaké největší předměty dokážeš schovat, Lajlo?“

„Promiň, strýčku. Nechtěla jsem být nezdvořilá,“ zastyděla se.

„No proto,“ nadzvedl obočí táta.

„Dokážu schovat i zvířata. Překvapuje mě, že se o to taky zajímáš.“

„No, dejme tomu, že jsem taky jiný,“ natáhl se k ní nemotorně přes stůl, přiložil jí dlaň na poraněnou tvář a přivřel oči. Byla příliš překvapená, než aby něco řekla. Dokonce i kluci přestali strkat do nosu zrnka rýže a vystřelovat je po sobě, aby mohli sledovat, co bude dál. Pěkně to štípalo. Asi po minutě strýček ruku zase odložil. Po ráně zůstala jen zarudlá pokožka. Nejmenšímu dítěti u stolu ukápla ovesná kaše rovnou do klína, ostatní jen civěli s otevřenou pusou, než hrobové ticho prolomil Kreo: „Tohle umím já. Ovšem co se schovávání týče, na to jsi odbornice zase ty, je to tak? Dokázala bys to i s člověkem?“

„Umím. Já. Už-už jsem to několikrát dělala,“ projížděla si Lajla prsty po uzdravené líci, jako kdyby tomu nechtěla věřit. „Dělám to nerada, protože když někoho přenesu, nedělá mu to dobře.“

„Ano. Ano. Neschováváš věci jen naoko, odrazem světla, jako to umí roboti. Přeneseš je do jiné roviny, takže v té naší doopravdy zmizí. Můžeš to teď zkusit na mně, prosím?“ Kara, která odnášela prázdné talíře, několik z nich málem rozbila. Kreo se ji pokusil uklidnit, ale podařil se mu pravý opak: „Je malá šance, že by se mi něco stalo.“

„Pokud bude Lajla souhlasit,“ podíval se táta na mámu.

Nerozmýšlela se dlouho. Poprosila strýčka, aby si odsedl na hnědé polstrované křeslo, a postavila se kousek od něj. To už měla zavřené oči, ladně pohybovala rukama, jako by malovala něco ve vzduchu, než je namířila na Krea. Okraje jeho těla byly stále více rozmazané, až najednou zmizel. „Ty vado!“ šahal po prázdném křesle Mal, jako by nevěřil svým očím. „Ségra, jaks to udělala?“

Chvíli trvalo, než se Nadél vzpamatovala. „Kéž bych tohle uměla a nechala ho zmizet pokaždé, když mi leze na nervy,“ smála se očima, na jejichž okrajích se vykreslily dva nádherné vějíře. „Vrátíš mi ho prosím?“

„A opravdu to chceš?“ zablýsklo se Lajle spiklenecky v očích, než švihla oběma rukama, jako by v nich držela neviditelné biče. „Zpátky to je vždycky jednodušší.“

„Páni, to byla jízda,“ utíral si Kreo pot z čela. „To je snad poprvé, co nemám slov. Ty to umíš takhle na dálku? Většina lidí to dokáže jen s předměty, kterých se přímo dotýká.“

„Takže o tom přece něco víš, strýčku,“ přimhouřila oči Lajla.

„Vždyť mě znáš, musím vědět alespoň trochu o všem,“ usmál se tak, že se mu plnovous nadzvedl o několik centimetrů výše.

„Ještě! Ještě!“ požadovaly děti u stolu.

„Lajlu to dost vyčerpalo, nechme to na příště,“ snažil se je uchlácholit Kreo. Ona mu za to byla nesmírně vděčná. Vypila na ex plnou sklenici vody a nejraději by šla hned spát. „Umíš poslat Přízraky zpět?“ Podle toho, jak se ostatní tvářili, odtušila, že je jediná, kdo otázce porozuměl.

„Většinou ano, když je sám.“

Strýc uznale pokýval hlavou a už se na to dál nevyptával. Večer se pomalu chýlil ke konci, dospělí si šli povídat na verandu a Lajla si hrála v obýváku s kluky. Nechat zmizet člověka bylo obzvlášť vysilující. Je to o dost složitější a musí dávat pozor na spoustu věcí, aby se mu nic nestalo. Přesto to nebylo nic proti hlídání sourozenců, kteří se jí neustále věšeli kolem krku a řvali jí do ucha „Mutanté“ ve snaze složit ji na zem.

Když se konečně dostala do postele, byla skoro půlnoc. Rychle by bývala usnula, kdyby hned nato někdo nezaklepal na dveře. Když jí přišli dát dobrou noc oba rodiče, hned věděla, že se něco děje. Máma vypadala jako uzlíček neštěstí: „Po našem rozhovoru o Přízracích jsem si nebyla jistá, proto jsme dnes pozvali strýčka na večeři, aby nám to potvrdil,“ neudržela už slzy. „Já, já, nemůžu,“ mávala rukou před obličejem.

„Mami, mami, co se děje?!“ hrklo v Lajle. Takhle ji ještě nikdy neviděla.

„Já to dopovím,“ hladil ji táta na šíji. „Od malička jsme věděli, že jsi velmi nadaná, miláčku. Když ti byly tři, začalas vidět ty věci,“ sklopil oči. Jako kdyby bylo do pláče i jemu. „Malovala jsi obrazy, které nepřipomínaly nic z tohoto světa. Vědomé dítě, takhle tomu odborníci říkají,“ vázla mu slova v krku. Jenže tím, že je nevyřkne, tomu stejně nezabrání. „Tušili jsme, že jednoho dne nastane tahle chvíle. Až dnes jsme si konečně připustili, že máš tak velké nadání, že by se mělo stát tvým životním posláním. Pokud s tím budeš souhlasit, až roztaje sníh, pošleme tě do Lár Geal.“

„Víš přece, co znamená tvé jméno?“ podívala se na Lajlu máma. Po tvářích jí kanula jedna slza za druhou.

„Ano. Světlo ve tmě,“ schoulila se do klubíčka. Rozhodně na to nebyla připravená. Zůstali s ní. Máma ji hladila ve vlasech, dokud neusnula.

2.

DVOJÍ SPLYNUTÍ

Zbývalo už jen pár minut. Chára a jeho kamarádi seděli v koruně nejvyššího stromu a se zatajeným dechem pozorovali, jak menší měsíc Maurus téměř zakryl větší Satmé. Na plošině tvořené z větví, listí a hlíny, kterou před pár hodinami postavili, se jich tísnilo přes deset. Lehký vánek chladil jejich rozpálená těla a na obloze nebyl jediný mráček. V záplavě stříbrného jasu vypadal prales rozprostírající se, kam až dohlédli, jako oceán. Maktata, jak se zatmění jednoho měsíce druhým říkalo, naposledy nastalo, když byl Chára ještě malý kluk. Až dnes mohl naplno ocenit jeho neobyčejnou krásu a spolu s ní i půvab dívek sedících opodál. „Ale Satmé je přece větší než Maurus,“ ozvalo se zezadu. „Jak ji může takhle zakrýt?“ Jako vždy znal odpověď Kobu: „Maurus je sice menší, ale teď je o dost blíže Landii, takže se nám jeví jako větší. Během několika dní se oba měsíce vrátí do své obvyklé vzdálenosti.“

„Mně přijdou obrovský oba,“ opřela se Moira o kmen. Byla těmi sytě žlutými kotouči doslova zhypnotizovaná. Většina kluků spustila oči z dění na obloze, aby se naopak kochala jí. „To je výhled,“ strčil do Cháry Frei.

„To teda,“ přitakala Moira, aniž by ji napadlo, že se bavili o ní.

Zbývající srpek už byl téměř nerozpoznatelný, z podivného patvaru se znovu stával dokonalý kotouč. A pak se to stalo. Čas se zastavil. Oba měsíce splynuly v jedno, bezchybný zářící kruh vznášející se nad krajinou a zaplavující kopce, lesy i jejich tváře posvátným světlem. Cháru z toho zamrazilo, načež se jeho tělem rozlil nebeský klid. Podle starších Maktata znamená začátek nového cyklu, otevřou se nové možnosti a některé věci navždy zmizí. Vzpomněl si na poslední splynutí, nepamatoval si zatmění samotné, ale setkání s princeznou Monou. „Vypadala jako anděl,“ zapomněl Chára na chvíli dýchat. Lidé jí k nohám skládali dary a klaněli se jí. Ne ze strachu, ale z obrovské úcty. „Nikdy jsem nikoho tak krásného neviděl.“

Beze slova sledovali i následné oddělení. Na partu puberťáků, kteří mají pořád potřebu mluvit, to bylo dost neobvyklé. Jako první se dolů odhodlal právě Chára. Za ním se po širokém kmeni spouštěl Kobu. V měsíčním svitu zářilo jeho kovové tělo tak, že ho museli vidět až z vesnice. Několik posledních metrů vyřešil robot skokem. Po dopadu se stočil do klubíčka a udělal pár kotrmelců, aby se narovnal se široce rozkročenýma nohama. Byl to dokonale vyladěný stroj. Ostatní na něj shora pokřikovali: „Nerozbil sis něco? Nedostala se ti hlína do baterky? No tak, Kobu!“ Neuvědomovali si, že jeho tělo je stavěné na mnohem větší zátěž než tohle. Řídicí jednotka byla schovaná v hlavě vyrobené z vysoce pevnostní oceli. Oči, které tvořila dvě jasně modrá světla, zakrývalo průhledné hledí. Zdroj zase chránil robustní hrudník, na jehož pravé straně se třpytilo sériové číslo D-93. Jeho jediná opravdu zranitelná místa byly lokty, kolena a oblast nad pánví. Na rozdíl od zbytku těla byla černá, tvořená speciální slitinou plastu a oceli. I tak je nic menšího než dobře mířená rána o síle několika tun nemohla poškodit.

Nejvíce se do Kobu navážel Frei. „Nenechám to jen tak,“ vylezl Chára zase nahoru. Udělal výmyk a dosedl na větev přímo nad ním, až se celá zatřepala a odpadlo z ní několik listů. Ve svitu dvou měsíců daleko více vynikla Chárova atletická postava se širokým hrudníkem. S Freiem byli stejně staří, co se týče materializace, byly jejich síly vyrovnané. „I když já jsem samozřejmě lepší,“ pousmál se Chára. Jeho úsměv se od většiny jeho vrstevníků lišil, chyběl mu totiž pravý řezák. „Co máš za problém?“ vyzval svého kamaráda na souboj.

Frei neváhal a vyzvání přijal. Strhnul z větve několik listů a chvilku je třímal v dlaních. Švihem rukou pak vyslal šíp proti Chárovi, který tak tak stihl uskočit. Dopadl na tvrdou zem, kde v rychlosti nabral hlínu. Krom toho, že mu pískalo v uchu, měl na pravém rameni škaredý šrám. „Však počkej!“ zavrčel. Vyskočil výš, rozevřel dlaň a zrníčka suché půdy fouknul před sebe. Než dopadla na zem, začalo jedno do druhého narážet a nabalovat se na sebe. Přestože se Chára koule nedotýkal, mohl ji ovládat. Přitáhl si ji až těsně k hrudi a roztočil. Od chvíle, kdy dopadl na zem, uběhlo jen pár vteřin. Frei strhnul listí z nedaleké větve a začal znovu materializovat. To už Chárova koule rotovala tak rychle, až hučela. Rychlým pohybem rukou ji doslova vystřelil proti Freiovi, který rozpažil a vyhodil před sebe síť. Věděl, že měl málo času. Brzy se dozví, jestli stihl zhmotnit dostatečně pevnou bariéru.

Obecenstvo najednou ztichlo. Střela strhla síť s sebou a narazila přímo do Freiova hrudníku. Lesem se rozlehl hrůzu nahánějící náraz, jak Chárův nebohý soupeř dopadl na zem. Z nedalekého křoví vystřelilo několik vylekaných ptáků. „Oú,“ „sss,“ ozvalo se z publika. Freiův pád naštěstí zbrzdily větve, kterých se v rychlosti stihl zachytit.

Chára se zhrozil. „Jsi v pořádku?“ upaloval za svým kamarádem. Frei byl sice otřesený, ale nevypadal zraněný. „Ty jsi tajně trénoval!“ vyplivnul tak hrst prachu.

„S kým asi?“ bránil se Chára. „Možná to zatmění způsobilo, že jsem silnější,“ škrábal se v rozvrkočených vlasech. „Vezmu tě domů. Řekneme vašim, co se stalo,“ podal mu ruku, ale Frei ji odmítl. „Dík, nechcu,“ držel si roztržený ret. „Všichni nemusí hned vědět, že jsem od tebe dostal na prdel.“

„Jep, jak myslíš,“ nasadil Chára svůj obvyklý výraz jsem-mistr-světa.

„Měl bych tě ještě prohlédnout,“ sundal si Kobu hledí. Po Freiově těle začaly projíždět modré paprsky.

„Ani náhodou, plechová hubo,“ belhal se Frei pryč.

Chára toho po cestě dolů moc nenamluvil. Chvíli si masíroval ego, jak se před holkami ukázal, než mu došlo, že přitom málem zmrzačil svého kamaráda. „Koledoval si o to,“ zatnul pěsti. Očekával, že Kobu bude rád, že se ho zastal.

Jeho kamarád místo toho počkal, až jim ostatní zmizí z dohledu, aby mu mohl vyhubovat: „Svými schopnosti nesmíš nikomu ubližovat.“

Chára na něj jen nechápavě zíral. Chvíli si myslel, že si z něj Kobu dělá legraci. Když mu došlo, že ne, utrhnul se na něj: „Co?! Byla to jen hra, navíc jsem se tě zastával!“ švihl mu do obličeje napruženou větev.

„Souhlasím, že jako hra to začalo, ovšem skončilo to bojem.“

„Vidíš! Tohle děláš pořád.“

„Co dělám pořád?“ zajímal se Kobu bez známek emocí. Jak by je také mohl projevovat? Byl to robot, přestože ho za něj Chára už dávno nepovažoval.

„Nevážíš si ničeho, co pro tebe dělám.“

Kobu na to chtěl odpovědět, ale vyrušila je Moira, která se pro ně vrátila: „Tak pojďte, vy dvě hrdličky.“

„Tak dík,“ strčil Chára do svého kovového kamaráda. Přestože se do něj opřel celou svojí vahou, ani s ním nehnul. Když se rozběhl do vesnice, měl už tváře rudé vzteky. Než se ztratil ve větvích, ještě něco vykřikoval. Naštěstí mu nebylo rozumět jediného slova.

Chára ucítil jemné šimrání na obličeji. Rukou si otřel tvář a otočil se na druhý bok. Po chvíli se šimrání objevilo znovu, což ho donutilo otevřít oči. Byla to jeho mladší sestra Mo. Držela v ruce stéblo trávy a ve tváři se jí značil široký úsměv. Když zjistila, že se jí konečně věnuje pozornost, dala si ruce v bok: „Hau. Snad nechceš prospat celý den?“

„To by ani nešlo, když mám za sestru tebe,“ promnul si oči.

Mo se roztočila dokola a rotovala jako malé tornádo po celém pokoji, dokud celá udýchaná nezmizela ve dveřích.

„Myslel jsem, že už se jí nezbavím,“ posadil se Chára na postel. Mezitím jeho lůžko nabylo běžného tvaru i teploty. Hmota, z níž byla matrace vyrobená, ho vždy doslova objala, aby mu celou noc poskytovala ty nejlepší podmínky pro spánek. Nad hlavou se mu třpytily modely hvězd kopírující noční oblohu. Vypadaly jako obrovské kapky vody vznášející se ve vzduchoprázdnu, ve skutečnosti však byly připevněné ke stropu téměř neviditelnými vlákny připomínajícími pavučinu. Na podlaze se válely nejrůznější druhy trávy, větví a listí sloužící jako základní materiál pro materializaci. „Dneska je vlastně ten obřad,“ došlo Chárovi a vylétl doslova ze dveří.

Venku to pořádně žilo. Obřad Splynutí jako vždy předznamenávaly velké přípravy. Chára pozdravil slunce a při posledním protažení vnímal energii proudící celým jeho tělem od špiček na nohou až po hlavu, která se teď konečně probudila. Naposledy se zhluboka nadechl. Cítil se o něco lépe než včera večer. Seběhl pár kroků k domu svých prarodičů. Stejně jako ostatní domy vyrůstal ze země jako obří houba. Na hliněných stěnách seděla tmavě hnědá střecha připomínající čepici. Vesnice ležela hluboko v pralese, jednotlivé stavby byly rozseté mezi statnými stromy. Člověk tedy mohl jít přímo okolo vesnice a nemusel si jí všimnout. Hned jak Chára vešel do dveří, trefila ho do nosu vůně čerstvého chleba a zeleninové kaše. Uvnitř nikoho nenašel, takže se vydal na zahradu. Babička si zpívala jako obvykle. „Hau,“ přiskočil k ní. „Kde je děda?“

Kaikai ještě ve zpěvu odpověděla: „Čokan je-už dole. Ptal se-po tobě.“ Chára jí dal letmou pusu a utíkal za ostatními. Když si všiml příhodné větve, pořádně se odrazil, vyhoupl se na ni, aby pak vyskočil ještě o patro výš. Několikrát výmyk zopakoval, takže byl teď dobrých deset metrů nad zemí. Chvíli trvalo, než dědu v tom shonu zahlédl. Zrovna několika pomocníkům vysvětloval, jak přesně probíhá ceremonie. Chára se zhoupnul po pár větvích, dopadl sebejistě na zem a ladným krokem se vydal přímo k němu. Po cestě se rozhlížel po Kobu, ale místo něj našel jen několik holek. Mohly na něm oči nechat. Bederní rouška odhalovala většinu z jeho atletické postavy, která vypadala po rozcvičce obzvlášť dobře.

Děda se právě o něčem dohadoval s hlavním bubeníkem. „Hau. Právě včas,“ přivítal Cháru. Hned nato se objevil i Kobu. Chára už si zvykl na to, že na něj stačí jen pomyslet a on přijde. „Povedete skupinu, která připraví bubny,“ neztrácel čas Čokan. Věděl, že Kobu se svým smyslem pro detail zajistí jejich přesnou polohu, a tudíž i nejlepší zvuk. Na rozdíl od ostatních členů kmene mu plně důvěřoval, přestože to byl robot. Zdejší lidé byli svou nedůvěrou v technologie pověstní. Zpočátku měli s Kobu velké problémy, ale časem jejich nevraživost opadla a zvykli si na něj.

Ve skupině jich bylo osm. Chára si užíval, že může komandovat starší členy kmene. Když na stanoviště tahali druhý buben, nějaký kluk z vedlejší vesnice se ho zeptal: „Proč máš za kamaráda robota? Proč ti ho rodiče vlastně dali? A proč ses ho už dávno nezbavil? Děti ve městech je prý odkládají nejpozději v deseti.“

Chára obrátil oči v sloup. Tuhle otázku úplně nesnášel. „Protože!“ odsekl. Zamračený dobrovolník seskočil z ochozu pro bubeníky a raději šel pomáhat jinam.

Při práci utíkal čas opravdu rychle. Než se Chára nadál, už se schylovalo k obřadu. Vzduchem se linula vůně rozličných pokrmů přichystaných na dnešní noc. „Už se těším, až se nadlábnu,“ mnul si ruce. Dlouho nepršelo, takže půda byla přeschlá. Vláhu v lese teď naštěstí zajišťovaly vysoké stromy. Některé z nich tady byly dříve, než se narodili první členové jejich kmene. Pod jejich mohutnými korunami byla na rozlehlém prostranství ve tvaru kruhu nachystaná opravdová hostina. Podle jeho tvaru místo nazývali Kotel. Vesničané se v něm setkávali při významných událostech, dnes tady byli téměř všichni. Na ochozech byly rozmístěné desítky bubnů. Ten největší z nich měl pět metrů v průměru, ty úplně nejmenší připomínaly spíše hračky. Kobu museli nakonec přikázat, aby toho už nechal, jinak by je ladil dodnes a oslava by nikdy nezačala.

Chára byl nadšený z toho, že se z hor vrátili i jeho rodiče. Poslední dobou trávili v laboratoři stále více času. Jejich výzkum dosud neznámých druhů rostlin nebral konce. Ovšem dnes, kdy jejich nejstarší syn podstoupí se svojí vyvolenou obřad, který je projevem nejvyšší lásky jednoho člověka k druhému, na práci vůbec nemysleli. Chára s Mo a rodiči seděli společně s rodinou Máji hned v první řadě, takže měli perfektní výhled na dění u posvátného stromu rostoucího na jižním okraji Kotle. Jeho mohutné kořeny vyčnívaly nad zem a korunu měl posetou malými kulatými lístky tyrkysové barvy. Za nimi se postupně uvelebovali ostatní vesničané. Soudě podle bujarého smíchu, který každou chvíli zazníval z jiného místa, byli v dobré náladě.

Pod stromem stál Čokan ve svátečním rouše, které bylo v tradičních barvách jejich kmene – světle modrý základ na ramenou, kolenou a břiše doplňovala zářivě žlutá. Chára ho trochu litoval, dnes večer bylo obzvlášť dusno a tenhle hábit nebyl dvakrát prodyšný. Za ním si mezi velkými tmavohnědými kořeny našli místo ostatní členové rady starších. „Těm se taky potí půlky,“ radoval se Chára. Nesnášel je, protože mu pořád dávali sežrat, jak je mladý a nezkušený. Mája měla v růžově obarvených vlasech rozkvetlý ibišek, v uších náušnice ve tvaru kapky, bílé šaty jí těsně obepínaly prsa a pak volně padaly až na zem jako vodopád. Chára měl problém odtrhnout od ní oči, aby se podíval i na svého bratra. Ten měl na sobě lehkou, naštěstí pro něj prodyšnou, tógu, která byla ustrojená kolem jeho snědého těla přesně tak, aby zdůraznila jeho široký hrudník i silné paže. Jeho vlasy byly stejně tmavé a střapaté jako ty Chárovy, ale na rozdíl od něj už měl dospělou tvář.

Po krátkém uvítání šel Čokan rovnou k věci. Vzal do svých rukou dlaně Karmona a Máji: „Ode dneška budete navždy spojeni. Co bude cítit jeden, neunikne tomu druhému, co se naučí jeden, bude moci používat ten druhý. Oba si ponecháte svobodnou vůli, a přesto vaše vědomí splyne v jedno. Bytost mnohem krásnější a silnější, než si umíte představit,“ přimhouřil oči.

Nastal čas na loučení s rodiči. Jako všechny dojemné chvíle jej Chára se skřípěním zubů musel protrpět. Všichni se navzájem objímali, dávali si polibky a něco si vykládali. „Ach jo. Měli na to celej život, jako kdyby si to nemohli říct předtím.“ Zezadu se dokonce ozývalo smrkání. „To snad nemyslíte vážně?!“ umíral Chára. Bohužel to nejhorší, skládání slibu, mělo teprve přijít.

Mája si klekla před svého nastávajícího: „Když jsem tě poprvé uviděla, ohromila mě tvoje mužnost, ale byl to tvůj smysl pro humor a moudrost, díky kterým jsem se do tebe zamilovala. S tebou poznala jsem pravou lásku,“ vložila hlavu do jeho dlaní. „Jako jarní vítr ti budu našeptávat povzbudivá slova, hladit tě ve vlasech a odnášet všechno zlé, co na tobě ulpí. Jako slunce, jehož paprsky nakonec prorazí i ty nejhustší mraky, tě vždy rozveselím. Budu tvá žena, tvoje nejlepší přítelkyně a matka tvých dětí. Ať naše láska přetrvá navěky.“

Očividně pohnutý Karmon poklekl na zem k ní: „Tvoje krása ozařuje všechno kolem, daleko převyšuješ moji představu o ideální ženě. Když jsem tě poznal, nepřál jsem si nic jiného, než aby ses jednou stala mojí ženou. Jsi mnohem víc, než kdy budu já. Po tvém boku jsem se konečně stal mužem. Budu při tobě stát v těžkých chvílích a radovat se s tebou, když budeš šťastná. Budu tě ctít a milovat tak jako nikdo. Ať naše láska přetrvá navěky,“ objali se.

Nyní byla řada na Čokanovi, aby jejich svazek stvrdil. „Posvátní duchové lesa,“ podíval se do korun stromů, „moje rodino,“ přejížděl pohledem po tvářích vesničanů a snažil se nevynechat jediné místo v zástupu stovek lidí, „Karmone a Májo,“ spočinuly jeho oči na novomanželech. „Přejeme vám mnoho krásných let, neopakovatelných zážitků a překrásných dětí, o které se společně s vámi budeme starat, vychovávat je a chránit. Milí Spojení, ať vaše láska přetrvá na věky. Hau.“

Novomanželé se políbili, za což sklidili hlasitý potlesk, hvízdání i nejrůznější pochvalné výkřiky. Veselí se valilo davem jako přílivová vlna. Všichni se radovali a Chára s nimi, protože byla ceremonie konečně u konce. Obřad Splynutí se odehrával na vyvýšeném pódiu, pod nímž se teď shromáždili všichni svatebčané. Karmon a Mája se k nim otočili zády a držíce se za ruce nechali svá těla klidně spadnout na přichystané paže, které je přenesly až do svého středu. Potom se všichni chytili za ruce, samozřejmě až na bubeníky, kteří mezitím vyběhli na ochozy, aby se s vervou pustili do hymny jejich kmene. Všichni přítomní je doprovázeli svým zpěvem. Jejich chorál se nesl široko daleko, ovšem to nejlepší přišlo až nakonec, kdy vyzpívali z plných plic: „Na-ma-ri!“

Po krátké odmlce ještě přidali na hlase: „Na-ma-ri!“

Poslední zvolání jména jejich kmene se neslo několik kilometrů daleko a určitě jej musely zaslechnout i sousední vesnice. Bylo by ostudou, kdyby ne. „NA-MA-RI!“

Nadešla Chárova oblíbená část obřadu, která byla plná tance a pití. Za nedlouho si ho našla v davu máma. Její boky se vlnily do rytmu hromového dunění a tvář jí zdobil široký úsměv. I když nerad, musel přiznat, že mu docela chyběla. Brzy se k nim přidal i táta, který držel v náručí sestru. „Tatínku, tatínku, já chci tančit s váma,“ vynucovala si Mo, ovšem nadšení jí nevydrželo příliš dlouho. Po chvíli si celá unavená sedla do trávy. „Půjdu ji uložit,“ vzala ji máma na ruce.

„Ne, já půjdu,“ mrknul táta nenápadně na Cháru.

„Děkuju.“

Chára byl moc rád, že má mámu jenom pro sebe. Tančili ve stále zrychlujícím se rytmu, smáli se jako pominutí, když si všiml, jak se kousek od nich nakrucuje Moira. Mámě stačil jediný pohled, aby byla v obraze. „Utíkej za ní,“ pohodila hlavou. Chára se nejdřív musel dostat kolem Fáveze, který buď tančil, nebo se zmítal ve smrtelné agónii po uštknutí jedovatým hadem. Jakmile k ní Chára dorazil, doslova se na něj přilepila. Naplno se oddali tanci, jako kdyby tady byli jen oni dva. Chára vnímal údery palic do obřích bubnů, narážely do napnutého plátna v naprosto stejném okamžiku. Ovšem bez lesních rohů a didgeridoo by hudba nezněla ani z poloviny tak dobře. Šířila se napříč Kotlem, rozechvívala jejich rozpálená těla a spojovala jejich rozbušená srdce. Chára se po dlouhé době zase cítil šťastný. „Konečně zase žiju,“ přitisknul se k Moiře.

Než se nadál, seděl vysoko ve větvích a sledoval, jak se na zem snáší ranní opar. „Uteklo to tak rychle,“ pomyslel si. „Štěstí je tak pomíjivé.“ Všude bylo ticho přerušované občasným zakvílením zvěře z hloubi pralesa. Mlha usazená na dně Kotle pomalu pohlcovala věci, které tam zůstaly po bujaré oslavě. Na jednom z ochozů tiše pochrupoval Marani, který nevynechal jedinou příležitost přejíst se a hned nato usnout. Cháru něco pošimralo na stehně. Na obloze se po dlouhé době neblýskala jediná hvězda, byla zrovna tak temná jako krajina pod ní. Zmocnil se ho starý známý pocit. Přestože se během oslavy náramně bavil, něco mu scházelo. Jejich svět, pokud se tak vesnici a přilehlým kopcům dalo říkat, mu od mala připadal malý. Příliš těsný. Až moc známý. „Chci objevovat a zažívat dobrodružství, ne usínat na stejných místech.“ Opět ho protkala ta touha rozběhnout se a běžet, co mu budou síly stačit. Neohlížet se, jen utíkat dál a dál.

Vzduchem se neslo šumění miliónů kapek skrápějících listoví. Jakmile natáhl snědou ruku, začaly ho lechtat na dlani. Vyprahlá zem znovu ožívala. Chára se opřel o kmen stromu a užíval si silného deště. Na rozdíl od Maraniho, který se rozespale trmácel do svého domu, zatímco si něco zlostně mumlal. Zahřmělo. „Jako kdybych sem nepatřil, jako kdybych se narodil na špatným místě,“ cítil se Chára tak osamělý jako ještě nikdy. „Vždyť jediný, kdo mi tady rozumí, je Kobu!“ chytil se za hlavu. „Jediný, kdo mě doopravdy zná, je robot.“ Les splynul s oblohou, po ochozech Kotle stékaly první pramínky a vzduch naplnila vůně tak nezaměnitelná s ničím jiným – vůně deště, který přišel po dlouhé době. „Musím odsud pryč.“

„Myslel jsem, že tady budeš,“ přivítal Chára svého nejlepšího kamaráda na kopci, kde před pár dny sledovali zatmění. Předchozí sucho vystřídalo období, kdy v jednom kuse pršelo. Bláto měli až za ušima, kolem vesnice dokonce vzniklo několik bystřin. Kobu klečel na pravém koleni a sledoval svůj odraz v louži. Jak do něj narážel déšť, jeho obličej se pořád třásl. „Co se děje?“ zeptal ho Chára.

ISBN 978-80-270-2253-3

Úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk