Copyright © Perrin, un département d’Édi8, 2016

This translation published by arrangement

with Lester Literary Agency

Translation © Lucie Čapková, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z francouzského originálu LES SECRETS DU KREMLIN 1917–2017

přeložila Lucie Čapková

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2017

shop@alpress.cz

www.alpress.cz

www.facebook.com/Nakladatelství-Alpress

Vydání první

ISBN 978-80-7543-628-3 (ePub)

ISBN 978-80-7543-629-0 (mobi)

Obsah

PŘEDMLUVA Od Rasputina k Putinovi

1 Je třeba zabít Rasputina!

2 Dobytí Zimního paláce

3 Zločin v Ipaťjevově domě

4 Trockij, ten vzteklý pes…

5 Hitler-Stalin:Nepravděpodobné spojenectví

6 Katyň, lež století

7 De Gaulle v Kremlu

8 Nelehký konec tyrana

9 Přeběhlík jménem Kravčenko

10 Druhá smrt Josifa Stalina

11 Pád pana Ch

12 Kdo byl doopravdy Jurij Andropov?

13 „Farewell se nehlásí“

14 Poslední puč

15 Mitterrandova překvapivá chyba

16 Odkud se vzal Vladimir Putin?

Použitá literatura (výběr)

PŘEDMLUVA Od Rasputina k Putinovi

„Rusko je hádanka v nitru záhady,

zahalená tajemstvím.“

Churchill

Přesně před sto lety, v roce 1917, došlo k jedné z nejvýznamnějších událostí v moderních dějinách: k Říjnové revoluci. Dobytí petrohradského Zimního paláce bolševiky udalo tón století plnému hněvu, násilí, utrpení, odvahy, šílenství, nářku, lží a slz.

Dodnes si klademe otázku, jak dokázala hrstka „profesionálních revolucionářů“ – označení pochází od Lenina – ovládnout během několika hodin říši, která byla dosud otřesená abdikací svého cara a destabilizovaná nekonečně dlouhou válkou.

Stejně jako nacismus a fašismus vznikl komunismus na ještě doutnajících sutinách, jež po sobě zanechal první světový válečný konflikt, trval však mnohem déle a fakticky se rozšířil do mnoha zemí po celém světě. Byl totiž založený na marxistické doktríně a vzorem mu byla Francouzská revoluce, díky čemuž byl mnohem účinnější než ideologie stavějící na pojmech rasa a národ. Především byl však nositelem bezmezné naděje: naděje na lepší pozemský život; naděje na vítězství „vykořisťovaných“ nad „vykořisťovateli“; naděje na šťastnou budoucnost, kdy bude každý žít podle svých potřeb a podle svých možností…

Tato šalebná naděje se zrodila na severu Ruska v roce 1917. Toho roku odpověděl na všeobecnou sklíčenost, jež se zmocnila evropských národů po bitvách o Dardanely a u Chemin des Dames, nadšený pokřik „proletářů“, kteří svrhli obzvlášť nespravedlivou carskou diktaturu a byli odhodlaní vytvořit beztřídní společnost. Co na tom, že světlo, jímž zaplál obzor na východě, bylo fatou morgánou nebo požárem: dělo se něco nového! Teprve za řadu let, ne-li desetiletí, vyjde – s obtížemi – najevo pravda, dílčí a nikoli nestranné zprávy z kolébky komunismu, kterou jeden z jeho bývalých vyznavačů Ante Ciliga svého času nazval „zemí velké lži“.

Historie sovětského Ruska od Rasputina k Putinovi je v první řadě skutečně sledem lží, záhad, falšování, cenzurních zásahů, doznání, odhalení a tajemství. Vyčleňují se z něj osobnosti více méně romantické, více méně romaneskní, více méně děsivé, ohledně kterých historici neustále bádají, přou se a oddělují pravdu od smyšlenek.

Z tohoto hlediska nelze srovnávat dějiny SSSR s minulostí Anglie, Itálie či Španělska. Za svými hradbami z červených cihel Kreml dosud ukrývá – a ještě dlouho ukrývat bude – utajované, málo známé či zkresleně tradované události k velkému štěstí badatelů, historiků, diplomatů, novinářů a čtenářů, kteří se zajímají o moderní dějiny: Jak zemřeli Rasputin, Mikuláš II., Trockij a samotný Stalin? Jak mohlo dojít ke katyňskému masakru, k uzavření německo-sovětského paktu, k protigorbačovskému puči? Jak vystoupili z anonymity přeběhlík Kravčenko, Jurij Andropov a Vladimir Putin?

Tato kniha samozřejmě nemá ambici objasnit všechny zločiny, spiknutí a rány pod pás, které se kdy vyskytly v historii sovětského komunismu od pádu carského režimu po současnost. Klade si za cíl zrekonstruovat co možná nejvěrněji na základě rešerší historickou pravdu, nejpříznačnější epizody neuvěřitelné politické, ideologické, sociální a kulturní ságy, která, podíváme-li se na ni blíže, dosud tak úplně neskončila.

Autor se pustil do práce, neboť se mohl opřít o několik solidních argumentů. Jako novinář specializující se na SSSR a východoevropské země [1] informoval přímo z místa dění o konci komunismu v Evropě, o pádu Berlínské zdi, francouzsko-sovětských vztazích a zhroucení marxisticko-leninské říše. Chodby Kremlu mu jsou důvěrně známé a ze zmíněné pohnuté doby mu zůstala kromě ovládání ruštiny také dobrá znalost sovětských dějin, rozsáhlá osobní dokumentace a několik cenných informátorů jak v Moskvě, tak v příslušných diplomatických kruzích.

Současné dění dodává tomuto ponoru do historie na žhavé aktuálnosti. Rusko Vladimira Putina je stále poznamenáno svou zároveň brutální i velkolepou sovětskou minulostí, dokonce se mu skutečně stýská po bývalé moci a respektu, jejž k němu chtě nechtě cítil zbytek světa. Jak si vysvětlit, že v této obrovské zemi, pro Západ tak rozumově neuchopitelné, najdeme tolik příznivců návratu stalinismu?

Symbolem bývalé slávy, který se tyčí nad řekou Moskvou, je úctyhodná pevnost [2] s nedobytnými hradbami, tajemnými paláci, nádhernými chrámy a věžemi, a tou nejmajestátnější se vychází na Rudé náměstí. Kreml. Stínové divadlo, kde obcházejí stíny Lenina, Trockého, Stalina a dalších méně známých, ale stejně obávaných osobností. Sídlo moci, které dosud ani zdaleka nevydalo všechna svá tajemství.

1

Je třeba zabít Rasputina!

Vyvolal uhrančivý mužik v Rusku revoluci?

„Bez Rasputina by nebylo Lenina.“

Alexandr Kerenskij

Celé jeho jméno bylo Grigorij Jefimovič. Narodil se v malé vísce Pokrovskoje v Tobolské gubernii na Urale 10. ledna 1869 – na svatého Řehoře, odtud jeho jméno. Jeho otec Jefim a matka Anna ho tak nechali pokřtít v kostele zasvěceném Panně Marii. Bylo novorozeně darem z nebes? Manželský pár rolníků měl už před ním několik dětí, všechny však zemřely v nízkém věku. Grigorij představoval naději rodiny, negramotné, ale silně věřící, jakých bylo v carském Rusku mnoho.

Grigorij nebyl vzorný hošík. Přestože byl spíš neduživý, ve škole se rval a prý se velmi brzy zajímal o místní děvčata. Jako kdyby mu bylo jeho příjmení předurčeno: v ruštině znamená rasputa nemrava, prostopášník. Už jako chlapec měl uhrančivý, téměř hypnotický pohled, pro který byl považovaný za někoho zvláštního. Od raného mládí byl alkoholik, na statku toho moc nenapracoval, občas se pral s vlastním otcem a kradl peníze, aby měl na hýření.

Stalo se to v době, když se oženil, když mu zemřelo první dítě, nebo po rvačce, po které ho málem poslali do vyhnanství na východní Sibiř? V osmadvaceti letech našel Grigorij Rasputin víru. Podle jeho hlavního životopisce, moskevského historika Edvarda Radzinského, přestal pít a kouřit, stýkal se s řeholníky, kteří zavítali do vesnice, začal žít jako poutník a navštívil všechny kláštery v tamním kraji. Stal se z něj strannik, potulný mnich, jeden z mnoha, které bylo možné potkat na cestách na ruském venkově. Nachodil stovky kilometrů podél řek a přes lesy, jedl a přespával u těch, kdo byli ochotní dát mu misku kaše a slamník na noc.

Návrat „bláznů pro Krista“

Od poloviny 19. století v Rusku znovu ožívaly staré náboženské tradice. Od Ukrajiny po Sibiř bylo vidět čím dál víc osamělých poutníků, kteří všechno opustili, aby se modlili a kázali na cestách, ve strohých poustevnách nebo v jednoduchých lesních chýších. Někteří z nich byli světci, jiní prosťáčci, další podvodníci. Říkalo se jim jurodiví neboli „blázni pro Krista“. Často bývali neovladatelní a kněží oficiální církve na ně hleděli podezřívavě. Nejstarší byli označováni jako starci, pokud měli žáky, ať již v rámci individuálního vztahu s duchovním synem, nebo když za nimi zdaleka přicházeli poutníci, aby se od nich učili – jako starec Zosima, kterého vyobrazil Dostojevskij v románě Bratři Karamazovi. Tato postava je inspirovaná skutečným mnichem bratrem Ambrožem, který zemřel v roce 1891v optinském klášteře ležícím jižně od Moskvy.

Grigorij Rasputin žil v tomto náboženském kontextu s někdy prapodivnými teologickými základy. Někteří blouznivci stáli v čele zvláštních, víceméně ilegálních sekt kritizovaných za fanatismus. Nazývaly se chlysty („flagelanti“) a skopci („kastráti“) a bylo známo, že jejich členům často splývá přepjatá zbožnost s velmi násilnickými ďábelskými prostopášnostmi. Poutník Rasputin na svých cestách takové jedince, kteří směšovali křesťanství, pohanství a šamanismus, bezpochyby potkával.

V roce 1903 putoval takzvaný „bratr Grigorij“ – který však nebyl mnichem – do Sankt Petěrburgu a navštívil tamní biskupství, vybavený doporučujícím dopisem od kazaňského biskupa. Tvrdil, že vybírá peníze na stavbu kostela ve své vesnici Pokrovskoje. Při té příležitosti se sblížil s biskupem Sergijem, rektorem Duchovní akademie, a jeho přítelem biskupem Teofanem Poltavským. Grigorij vypadal jako mužik, budil však respekt svými nekonformními výroky, psychologickým cítěním a různými proroctvími. Mimo jiné předpověděl porážku carského válečného loďstva Japonci v roce 1905.

Jednoho dne přivedl biskup Teofan Grigorije k manželce velkoknížete Petra, bratrance cara Mikuláše II. Černohorská kněžna Milica byla sibiřským mužikem okouzlena a ten od té doby často docházel do jejího paláce. Milica byla rovněž blízkou přítelkyní carevny Alexandry Fjodorovny, která se narodila jako Alix Hesensko-Darmstadtská. Byla to mrzutá Němka se sklonem k mysticismu a oblíbila si podivného Božího muže s tváří askety a neuvěřitelně pronikavýma očima.

Car bez autority

Mikuláš II. svou manželku velmi miloval. Také on byl silně věřící. Plachý a zamlklý muž však neměl žádnou autoritu, nerozuměl politice a nenáviděl moc. Byl svědkem brutální vraždy svého dědečka liberálního Alexandra II. v roce 1881 a tvrdého zacházení svého otce Alexandra III., který zemřel v roce 1894, s ruskou politickou opozicí. Nikolaj Alexandrovič se stal carem v pouhých čtyřiadvaceti letech. Dědic Romanovců postrádal zkušenosti, vzdělání i charakter a nebyl s to vládnout říši, a to zejména v období hlubokých vnitřních nepokojů. Věnoval se své ženě, rodině a víře – podobně jako Ludvík XVI. ve Francii − mnohem víc než státním záležitostem.

Na přelomu století byli Mikuláš a jeho manželka zoufalí. Měli už tři dcery, což nezajišťovalo dynastické následnictví. Naslouchali všem prorokům, věštcům a šarlatánům, kteří jim slibovali, že se přimluví u Hospodina, aby jim konečně dal syna. Dochovaly se zmínky o několika podivných osobách, kterým se podařilo vetřít se do blízkosti carských manželů, jako byl falešný mnich zvaný Míťa, pravděpodobně mdlého ducha, ale s určitým věšteckým nadáním, bosonohá divotvůrkyně, napůl vědma a napůl blázen, jménem Matrjona a mystik z Lyonu Nizier Anthelme Vachot-Philippe, vyznavač okultismu a léčitel, který carevně předpověděl, že bude mít syna… a když se jí narodila čtvrtá dcera, poučil ji, že ji Bůh potrestal za její malověrnost! A pokaždé byla carevna ochotná uvěřit údajnému „Božímu poslu“, car zamilovaně respektoval její volbu, rodina neměla jednotný názor a vetřelce nakonec vyhnala tajná policie.

Když také „doktoru Philippovi“ diskrétně doporučila, aby se vrátil zpátky do Francie, Mikuláš s Alexandrou si připadali jako sirotci. V červenci 1903 se osobně účastnili svatořečení Serafima Sarovského, jednoho z největších starců předchozího století, jehož asketický život – byl anachoretou, stylitou, zachovával mlčení a žil v odloučení od světa – byl příkladem typicky ruského duchovna. Ke slavnému světci, který zemřel v roce 1833, se v Rusku dodnes hlásí mnoho pravoslavných mnichů.

V letech 1904−1905 byl carský pár vystaven těžkým zkouškám. Alexandra nakonec přivedla na svět syna Alexeje, ale lékaři brzy oznámili matce strašnou zprávu: dítě trpí hemofilií. Ve vojenské oblasti k překvapení celého světa pokořilo Japonsko prestižní ruské loďstvo. Poprvé se stalo, že byla velká evropská armáda poražena Asiaty! V lednu 1905 byla v Sankt Petěrburgu krvavě rozehnána demonstrace dělníků, což udělalo z Mikuláše II. „nepřítele lidu“. Řada povstání a stávek donutila cara, aby v říjnu vydal manifest, který omezil jeho do té doby absolutní moc.

Troufalý „bratr Grigorij“

Právě v té době – 1. listopadu 1905 – představila kněžna Milica „bratra Grigorije“ svým přátelům Mikuláši II. a Alexandře Fjodorovně v carské rezidenci Petěrhof. Už při prvním setkání, jak později sdělil Teofan, který mu byl přítomen, znepokojivý „Boží muž“ z Tobolska na carevnu „silně zapůsobil“. Rasputinovi sice chybělo vzdělání, byl však dobrý psycholog: překvapila ho nervozita carevny, jež se marně snažila zakrýt strach, že ji s manželem brzy smete lidové povstání. První dáma Ruska očividně potřebovala zpovědníka, guru, duchovního učitele. A tím se stal mazaný Grigorij.

Rasputin se přestěhoval od svého mentora biskupa Teofana ke členovi Státní rady Lochtinovi, jehož manželku Olgu, proslulou v hlavním městě Ruska svým šarmem a inteligencí, mužik uchvátil. Ten tak věděl o všem, co se dělo u dvora. S Olgou Lochtinovou, která k němu zvláštním způsobem přilnula, podřizovala se mu a zároveň s ním nenuceně udržovala vztah, o němž svědci takového podezřelého mysticismu brzy začali trousit klepy, také několikrát navštívil Pokrovskoje.

Z rodné vesnice si Rasputin přivezl ikonu Simeona Verchoturského, tamního světce a pravděpodobně i divotvůrce, která ho údajně kdysi přivedla k víře a ukázala mu cestu ke svatosti. V říjnu 1906 si dovolil poslat carovi telegram, který napsala jeho přítelkyně Lochtinová, se žádostí, aby mu zázračnou ikonu směl ukázat. Mikuláš II., ve kterém vzbudil zájem, si pro něj vyhradil pět minut, ale Grigorij mluvil tak dobře, že nakonec zůstal v paláci přes hodinu. Přesvědčil carské manžele, aby ho zavedli ke stále nemocnému malému Alexejovi, a potíže dítěte zmírnil tak, že klidně usnulo. Náhoda? Hypnóza? Zázrak? Mikuláš s Alexandrou byli uneseni. Už nikdy se neodloučili od skromné ikony z Tobolska a pozvali nového „Božího muže“, aby je opět přišel navštívit. Nenaznačil jim snad, že jednoho dne jejich nešťastného dědice vyléčí?

Rasputin zvolna pronikal do soukromí carského páru. Obratně využíval malých intrik a velkých závistí, které obklopovaly cara a carevnu. Sblížil se s mladou dvorní dámou jménem Aňa, jež se brzy nato provdala za důstojníka Vyrubova. Novopečená paní Vyrubovová, těšící se vřelému přátelství Alexandry, se stala hlavním Rasputinovým spojencem u dvora. Mladá žena předstírala prostoduchost, ve skutečnosti však byla mistrem lží. Myslela to upřímně, když vystupovala jako bezvýhradná obdivovatelka tajemného zpovědníka carského páru? Ať tak či onak, mezi lehkomyslnou dívkou a nevzdělaným mužem z venkova, kteří byli od let 1908−1909 jedinými carevninými důvěrníky, vzniklo spiklenecké pouto.

Přízeň, jíž se jim dostávalo, brzy začala vadit příbuzným carské rodiny. Kolovaly pověsti o poněkud zvláštních vztazích starce a žen, které za ním chodily, a o jeho vazbách na sektu chlystů, fanatiků odsuzovaných oficiální církví. Jak ale bojovat proti vlivu mnicha, který zbavoval carevnu migrény přikládáním rukou a jemuž se dařilo zmírňovat carevičovo utrpení? Jak držet Rasputina dál od cara, když ten nad rozumnou míru sdílel všechny náklonnosti, vize, předsudky a vrtochy své ženy?

Rolník, „duše“ Ruska

Nutno říci, že Mikuláš II. se měl na pozoru před svým dvorem, před svými rádci a před západem. Stejně jako mnoho intelektuálů, spisovatelů, myslitelů a umělců zvaných „slavofilové“ měl za to, že Rusko vždy zachrání selský rozum obyvatel venkova, pevnost jeho kořenů a bezbřehá, hluboká lidová víra. Soudil, že dobrý ruský venkovan, ať pochází ze stepi, nebo z lesa, věrně vystihuje charakter jeho nešťastného a nepochopeného lidu; ztělesňuje „duši“ Ruska, tu nedefinovatelnou podstatu, jež se skrývá v práci negramotných venkovanů a v modlitbě „svatých mnichů“ vzdávajících slávu Bohu v zapadlých vesničkách a odlehlých klášterech, daleko od nákazy, která zachvátila velkoměsto a cizinu. Podle cara i většiny jeho krajanů měla spása říše přijít zevnitř, rozhodně ne od nějakého politika či vědce. To spíš od mnicha nadaného věšteckým duchem. Nebo od chudého sibiřského mužika.

V roce 1911 dosáhlo Rasputinovo postavení oblíbence svého vrcholu. V té době bydlel u známého vydavatele Georgije Sazonova. Ten se stal jedním z jeho příznivců a nepopřával sluchu klepům o pletkách svého nového přítele s vlastní manželkou. Nevěřil ani pomluvám kolujícím u dvora, podle kterých byl Grigorij v kontaktu s extremistickými antisemitskými uskupeními, jež tehdy řádila v Sankt Petěrburgu. Ve skutečnosti z toho měl být právem obviňován jeho mladý a nerozlučný přítel, mnich Iliodor, kterého znal Rasputin od roku 1908. Ale někteří dvořané používali hanobení protivníka jako zbraň…

Počet nepřátel „bratra Grigorije“ narůstal. Kolovaly řeči, padala obvinění, v tisku vycházely sžíravé články. Mužika však vytrvale hájila carevna a zuby nehty jej bránil i její manžel. Každý, kdo se pokusil varovat Mikuláše II. před jeho guru, ať to byl duchovní, nebo dvořan, byl poslán do vyhnanství nebo vykázán z paláce.

Jmenovitě biskup Teofan, jenž obviňoval svého někdejšího chráněnce z „duchovního zbloudění“ a byl za to nesmlouvavě vypovězen na Krym! Od Sankt Petěrburgu po Moskvu se šířilo čím dál víc divokých pověstí o sexuálních výstřelcích carova zpovědníka. Říkalo se, že znásilnil carevičovu chůvu, hezkou šestatřicetiletou blondýnku Marii Višňakovovou, a ta to následně potvrdila. Když mladá žena pověděla o svém neštěstí carevně, panovnice jí neuvěřila ani slovo a obvinila služebnou ze lži.

Pohár přetekl, jakmile v Sankt Petěrburgu pochopili, že se car svěřuje Rasputinovi s politickými záležitostmi, a to nikoli bezvýznamnými. Když Rakousko-Uhersko anektovalo na jaře roku 1909 Bosnu a Hercegovinu, mnozí Rusové si přáli pomoci pravoslavným Srbům, tradičním přátelům Ruska, a Mikuláš II. nebyl dalek toho smýšlet jako oni. Rasputin věděl, že carevna Alexandra má posvátnou hrůzu z války, proto přesvědčil cara, aby nepozvedal zbraně proti Rakousku-Uhersku, nechce-li riskovat porážku, která by mohla být pro režim fatální. To výrazně přesahovalo úlohu duchovního rádce! Rasputin také zasáhl do jmenování vrchního prokurátora Svatého synodu – muže, který vykonával jménem cara dozor nad pravoslavnou církví v Rusku −, a co víc, do jmenování budoucího ministra vnitra. To už začínalo být příliš.