Copyright © Mojang AB and Mojang Synergies AB, 2017

Translation © Jan Mrlík, 2017

Minecraft je obchodní značka

či registrovaná obchodní značka Mojang Synergies AB.

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Minecraft: Ostrov je fiktivní dílo. Jména, místa, postavy a události

jsou buď produktem autorovy představivosti, nebo jsou užity

smyšleným způsobem. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami,

ať živými či mrtvými, událostmi nebo místy je čistě náhodná.

Z anglického originálu Minecraft: The Island vydaného v roce 2017

nakladatelstvím Del Rey, an imprint of Random House,

a division of Penguin Random House LLC, New York

přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Otilie Grezlová

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

www.alpress.cz

www.facebook.com/Nakladatelství-Alpress

Vydání první

ISBN 978-80-7543-634-4 (ePub)

ISBN 978-80-7543-635-1 (mobi)

Obsah

Úvod

kapitola 1

kapitola 2

kapitola 3

kapitola 4

kapitola 5

kapitola 6

kapitola 7

kapitola 8

kapitola 9

kapitola 10

kapitola 11

kapitola 12

kapitola 13

kapitola 14

kapitola 15

kapitola 16

kapitola 17

kapitola 18

kapitola 19

kapitola 20

kapitola 21

kapitola 22

Epilog

Jaká poučení mi dal SVĚT MINECRAFTU

Poděkování

Pro Michelle a Henryho,

kteří mě chrání,

aby se ze mě nestal ostrov.

Následující děj

se zakládá

na skutečných událostech

Úvod

Asi bych neměl očekávat, že uvěříte ve svět, který se nyní chystám popsat, ovšem jakmile čtete tyto řádky, jste už v něm. Nebo jste v tom světě už nějakou dobu, a zrovna jste objevili ostrov. Či snad, jak se stalo mně, vás ostrov přivedl do tohoto světa. Jste-li sami, zmatení a k smrti vylekaní, jste na tom zrovna tak jako já prvního dne. Tento svět se může jevit jako bludiště, někdy je to spíš trapič. Ve skutečnosti je vaším učitelem a zkoušky, před které vás staví, jsou maskované lekce.

Proto jsem po sobě zanechal tuhle knihu – aby vám moje cesta pomohla při té vaší.

kapitola 1

Nikdy to nevzdávej

Topím se!

Probudil jsem se pod vodou, hluboko pod vodou, a to byla zároveň moje první vědomá myšlenka. Chlad. Tma. Kde je hladina? Kopal jsem všemi směry a snažil se najít cestu vzhůru. Kroutil jsem se a obracel, dokud jsem to nezahlédl: světlo. Kalné, bledé a velmi vzdálené.

Instinktivně jsem vyrazil k němu a brzy jsem si všiml, jak se voda kolem mě projasňuje. Tam musí ležet hladina, tam je slunce.

Jenže jak může být sluce… hranaté? To snad musí být halucinace. Možná nějaké zkreslení vodou.

No a co? Kolik ti ještě zbývá vzduchu? Musíš se dostat nahoru. Plav!

Plíce se mi nadýmaly, mezi rty mi unikaly drobné bublinky a prchaly přede mnou ke vzdálenému světlu. Kopal jsem a drásal vodu jako zvíře v pasti. A už jsem to viděl – strop složený z vlnek, k němuž jsem se blížil každým zoufalým záběrem. Jsem k němu blíž, ale stále příliš daleko. Bolí mě celé tělo a plíce jako by mi hořely.

Plav! PLAV!

Prásk!

Tělo se mi zkroutilo v náhlém náporu bolesti, která mi vystřelila od chodidel k očím. Otevřel jsem ústa ve zdušeném výkřiku. Sápal jsem se k doutnajícímu světlu a dral jsem se o nádech, o život.

Vystřelil jsem do chladného čistého vzduchu.

Kašlal jsem. Dávil jsem se. Sípal. A smál se.

Dýchal jsem.

Na okamžik jsem si užíval toho úžasného pocitu, zavřel jsem oči a nastavil tvář hřejícímu slunci. Když jsem však oči otevřel, nevěřil jsem tomu, co vidím. Slunce bylo krychlové! Prudce jsem zamrkal. A mraky – ty taky? Místo okrouhlých nadýchaných vatových polštářů nade mnou líně proplouvaly tenké hranaté věci.

Pořád máš ještě halucinace, pomyslel jsem si. Praštil ses do hlavy, když jsi spadl z člunu, a teď jsi trošku mimo.

Jenže – spadl jsem ze člunu? Na nic takového si nevzpomínám. Vlastně si nedokážu vzpomenout vůbec na nic – jak jsem se sem dostal, ani kde je to „tady“.

„Pomozte mi!“ křičel jsem a obhlížel jsem obzor a pátral po nějaké lodi nebo letadle nebo kousku souše. „Prosím, kde jste kdo? Kdokoli! POMOC!“ A kolem mě jen ticho. Neviděl jsem nic než vodu a oblohu.

Byl jsem sám.

Skoro.

Něco šplouchalo jen na píď před mým obličejem, záblesky chapadel a baňatá černá a šedá hlava.

Zaječel jsem a kopal ve snaze couvnout. Připomínalo to sépii, ale hranatou, jako všechno ostatní v tomhle divném místě. Chapadla se natočila proti mně a rozevřela se do širokého vějíře. Zíral jsem rovnou do zívající rudé tlamy vroubené bílými ostrými zuby.

„Vypadni!“ zařval jsem. S vyschlými ústy a bušícím srdcem jsem se nemotorně šplouchal pryč od toho tvora. Ale nemusel jsem. V té chvíli se chapadla sevřela a sépie vystřelila opačným směrem.

Vznášel jsem se tam, ztuhlý strachem, a několik vteřin šlapal vodu, dokud ten tvor nezmizel v hlubině. Pak se ze mě vydralo dlouhé, chrčivé a úlevné „úúúch“.

Ještě jednou jsem se zhluboka nadechl, a pak znovu, a potom jsem to ještě mnohokrát zopakoval. Konečně se mi srdce zklidnilo, ruce a nohy sebou přestaly škubat a poprvé jsem se úplně probral, takže mi naskočil mozek.

„Tak fajn,“ pravil jsem nahlas. „Jsi kdovíkde v jezeře nebo v moři, prostě něco v tom smyslu. Nikdo tě nepřijde zachránit a vodu nemůžeš šlapat věčně.“

Pomaličku jsem se otáčel kolem dokola a doufal jsem, že zahlédnu nějaký proužek pobřeží, který mi předtím třeba unikl. Nic. V zoufalství jsem ještě jednou zkusil propátrat oblohu. Žádná letadla, ani chabá bílá stopa po nich. Kde obloha není počáraná kondenzačními stopami? Nu tam, kde jsou na ní krychlové slunce a hranaté mraky.

Mraky.

Všiml jsem si, že téměř všechny se vytrvale posunují jedním směrem, pryč od vycházejícího slunce. Na západ.

„Stejně dobrý směr jako každý jiný,“ řekl jsem, zhluboka vzdychl a pomalu začal plavat k západu.

Nebylo to kdovíjaké vodítko, ale říkal jsem si, že mě vítr třeba trošku popostrčí nebo mě aspoň nebude brzdit. A kdybych se pustil na sever nebo na jih, mohl by mě vítr pomalu tlačit do oblouku, takže bych třeba skončil tím, že bych plaval v kruhu. Netušil jsem, jestli je to skutečně tak. Nevím to doteď. Totiž, podívejte, zrovna jsem se probral, nejspíš s nějakým vážným poraněním hlavy, na dně oceánu a opravdu, opravdu usilovně jsem se snažil, bych tam zase neskončil.

Jen pěkně pokračuj, domlouval jsem si. Soustřeď se na to, co máš před sebou. Začal jsem si všímat, jak podivně „plavu“; žádný pohyb na způsob tempo, pauza, tempo, měl jsem naopak pocit, že přes vodu kloužu a ruce a nohy jako by se vezly s sebou.

Zranění hlavy, pomyslel jsem si a snažil se vyhnout úvahám, o jak vážné zranění by mohlo jít.

Všiml jsem si, že nějak nenarůstá moje únava, což se mi zdálo dobré. Nemělo by náhodou plavání být dost vyčerpávající? Copak z něho po určité době nezačne bolestivě pálit ve svalech? Adrenalin, usoudil jsem a radši jsem se vyhnul představám, jak se ta moje nouzová nádrž pomalu vyprazdňuje.

Ale ona se vyprázdní. Dřív nebo později mi dojde pára, chytnou mě křeče, místo plavání dokážu jen šlapat vodu a po šlapání vody přijde splývání. Jistě, měl bych zkusit odpočívat, nechat se nést vodou a uchovávat si energii, ale na jak dlouho mi tohle může vydržet? Jak dlouho bude trvat, než mě chlad vody nakonec udolá? Jaká doba ještě uplyne, než začnu cvakat zuby a mé třesoucí se tělo nakonec klesne dolů do tmy?

„Ještě ne!“ vyhrkl jsem. „Ještě to nevzdávám!“

Ten hlasitý výkřik stačil, abych se zase vzmužil. „Soustřeď se! Pokračuj!“

A taky jsem to udělal. Plaval jsem ze všech sil. Také jsem se pokoušel zůstávat maximálně pozorný ke svému okolí. Co kdybych zahlédl stěžeň lodi nebo stín helikoptéry? Přinejmenším mi to odvede myšlenky od současné svízelné situace.

Všiml jsem si, že voda je klidná, což mi dodalo trochu uspokojení. Když nejsou vlny, nic mi neklade odpor, což znamená, že můžu doplavat dál, pravda? Také jsem zaznamenal, že voda je sladká, nikoli slaná, a to mi prozradilo, že musím být v jezeře, ne v moři, a jezera přece bývají menší než oceány. No jo, velké jezero je zrovna tak nebezpečné jako moře, ale no tak, snad vás nerozčiluje, že se pokouším na všechno nahlížet z té lepší stránky?

Rovněž jsem zaregistroval, že vidím dno. Leželo hluboko, abyste mi správně rozuměli, dala by se tam potopit slušně velká kancelářská budova a nekoukal by jí ani kousek, ale neplaval jsem nad bezednou hloubkou, jak by se u oceánu patřilo. A viděl jsem, že dno není rovné. Brázdily je shluky údolíček a kopečků.

A pak jsem si všiml, že po mé pravé ruce se začíná jeden z těch kopečků vytrvale zvedat. Šplhal tak vysoko, že jeho vrcholek mizel za obzorem. Vynoří se nad hladinu? Zabočil jsem tuším na severoseverozápad a rovnou za nosem jsem plaval k tomu podvodnímu kopci.

Než jsem se nadál, kopec na dně vzrostl v podvodní horu. A o několik vteřin později už jsem byl přesvědčen, že vidím, jak se jeho vrchol zdvihá z vody.

Tohle musí být země, pomyslel jsem si, ale zároveň jsem svým nadějím nedovolil, aby se příliš vzepnuly. Mohla by to být fata morgána, nějaký optický klam, nebo cár mlhy, nebo…

Potom jsem zahlédl strom. Totiž myslel jsem si, že je to strom, protože z té dálky jsem neviděl víc než hranatý tmavozelený útvar nasazený na tmavohnědé čárce.

Vzrušení mě hnalo dopředu jako torpédo. Jak jsem upíral oči před sebe, brzy jsem rozlišil i další stromy rozeseté po tříslově hnědé pláži. A pak se za nimi zvedl zelenohnědý svah nějakého návrší.

„Země!“ vykřikl jsem. „ZEMĚÉÉ!“

Dokázal jsem to! Teplá, pevná, stabilní země! Ještě několik temp a měl bych tam být. Zalila mě vlna absolutní úlevy… a pak zrovna jako skutečná vlna zase odplynula pryč.

Měl jsem na oslavování sotva vteřinu, než se mi před zrakem ukázal celý ostrov. Jakmile jsem dosáhl břehu, zavalil mě stejný zmatek, jako když jsem se probral k vědomí.

Ten ostrov byl hranatý. Či přesněji stvořený z kostek. Všechno – písek, hlína, kameny, dokonce i ty věci, o kterých jsem si zprvu myslel, že jsou to stromy. Všechno tvořily soustavy krychlí. „Dobře,“ prohlásil jsem, odmítaje věřit tomu, co vidím. „Potřebuju jen minutku, jedinou minutku.“ Stál jsem po pás ve vodě, pomrkával, ztěžka oddychoval a čekal, až se mi pročistí zrak. Nepochyboval jsem, že co nevidět se ty drsné pravé úhly zlomí v měkkou, oblou normalitu.

Nestalo se.

„To musí být tím zraněním na hlavě,“ řekl jsem a brodil se na souš. „Žádný problém. Jen se ujisti, že nějak moc nekrvácíš, a pak…“

Instinktivně se mi zvedla ruka, aby ohledala předpokládanou ránu, a když mi vystoupala do úrovně očí, zajíkl jsem se.

„Co…?“ Na konci hranolovité paže mi seděla masitá kostka, a tahle divná krychle se neotevřela, ať jsem se namáhal sebevíc. „Kde mám ruku!?“ zaječel jsem v návalu paniky.

Zatočila se mi hlava, krk se mi svíral, a nakonec jsem si prohlédl i zbytek těla. Chodidla jako cihly, hranolky místo nohou, trup podobný krabici od bot, a to všechno pokryté namalovanými šaty.

„Co se to se mnou děje!?“ zařval jsem na prázdnou pláž.

„Tohle není skutečné!“ křičel jsem, běhal sem a tam a zkoušel jsem si strhnout namalované ošacení z těla.

Celý udýchaný jsem se rozběhl zpátky k vodě v zoufalé touze spatřit na hladině uklidňující odraz mé skutečné tváře. Neviděl jsem nic. „Kde to jsem?“ hulákal jsem na třpytící se moře. „Co je tohle za místo?“

Pomyslel jsem na vodu, jak jsem se v ní probudil… ale probudil jsem se vůbec?

„Tohle se mi jenom zdá!“ usoudil jsem a do panikou zkresleného hlasu se vedrala úleva, jak jsem se upnul k jedinému řešení, které mě napadlo. „No jasně!“ Na téměř celou vteřinu jsem se skoro sebral. „Bláznivý sen, za chvíli se probudíš a…“

A co? Pokusil jsem se představit si sám sebe, jak se doma probouzím do normálního života, ale všechno jako by se to vypařilo. Vybavoval se mi můj svět, opravdový svět měkkých, kulatých tvarů, lidí a domů a aut a života. Jenom na sebe samotného jako součást toho světa jsem si nedokázal vzpomenout.

Jako by mi nějaká pěst sevřela plíce a zúžilo se mi zorné pole. „Kdo vlastně jsem?“

Napětí mi stoupalo žilami v krku. Cítil jsem pokožku na obličeji i kořeny zubů. Zmatený a zvolna zachvacovaný nevolností jsem se trmácel k úpatí kopce. Jak jsem se jmenoval? Jak jsem vypadal? Byl jsem starý? Nebo spíš mladý?

Díval jsem se na své krabicovité tělo a cítil se dočista mimo. Byl jsem muž nebo žena? A byl jsem vůbec člověk?

„Co jsem zač?“

Napjaté vlákno prasklo. Moje myšlení se zhroutilo.

Kde? Kdo? Co? A pak finální otázka.

„Proč!?“ zavřeštěl jsem na jasné krychlové slunce. „Proč si nedokážu vzpomenout? Proč jsem jinačí? A proč jsem tady? Proč se tohle všechno stalo zrovna mně? PRÓÓÓČ?“

Odpovědělo mi jenom ticho. Žádní ptáci, žádné vlny, ba ani zašumění větru v těch hranatých napodobeninách stromů. Nic než ryzí, trestající ticho.

A pak…

GRRRP.

Zvuk tak tichoučký, že jsem ani nevěděl jistě, zda jsem ho slyšel.

GRRRP.

Ano, tentokrát to bylo zřetelně slyšet a také jsem to ucítil. Vycházelo to z mého nitra. Kručelo mi v žaludku.

Mám hlad.

A to stačilo k ukončení vývrtky, v níž jsem padal. Něco dělat, jednoduchou a jasnou věc, na kterou bych se mohl soustředit, a kromě dýchání není nic zřejmějšího ani prostšího než jídlo.

GRRRP, zamručel žaludek, jako by říkal: „Já čekám.“

Divoce jsem zavrtěl hlavou, abych dostal zase krev do tváří, a podíval se dolů na své tělo, abych se přesvědčil, jestli nemám něco k snědku. Když jsem se viděl poprvé, tak mě to šokovalo, že jsem mohl třeba něco přehlédnout. Třeba bych mohl mít v kapse vodovzdorný telefon nebo peněženku s osobním průkazem.

Ani jedno jsem neměl, ba ani kapsy. Našel jsem však tenký opasek, namalovaný stejnou barvou jako kalhoty – další důvod, proč jsem si ho prvně nevšiml –, se čtyřmi plochými kapsami po obou stranách. Všechny váčky zely prázdnotou, ale jak jsem je prohmatával, naráz jsem si všiml, že cítím zezadu nějaký tlak, jako by se mi něco zlehka opíralo o záda.

Říkám tomu „batoh“, nemá to však žádné popruhy ani háčky nebo něco jiného, co tu věc drží na místě. Prostě tam tak visí a stejně jako u opasku a namalovaných kalhot to nemůžu sundat. Je však možné přesunout si ho na břicho.

„To je ale bláznivý sen,“ prohlásil jsem, vraceje se tak k jediné duševní berličce, kterou jsem měl. Vnitřní strany batohu pokrývalo sedmadvacet malých kapes, zrovna takových, jaké visely na opasku, ovšem také docela prázdných.

Tím bychom měli hotovou inventarizaci, pomyslel jsem si a pocit hladu se přeměnil v trvalou nepříjemnou obtíž. To znamenalo nutnost najít nějakou potravu. Rozhlížel jsem se kolem, jestli třeba něco nezahlédnu, cokoli, co by se aspoň vzdáleně jevilo jako jedlé. Napřed jsem neviděl nic lepšího než cosi jako trávu s hranatými lístky vysokými jeden blok. Rostly po jednom či po dvou z hlíny pokryté zeleným povlakem, jejíž plocha bezprostředně navazovala na pláž. Natáhl jsem ruku k jedné rostlině hned u nohou, ale nedařilo se mi ji utrhnout. Místo toho jsem rychlým boxovacím pohybem rukou nemotorně máchal.