Zrcadlo

Robert Hombre

Informace

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2017

© Robert Hombre

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-078-3 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-079-0 (mobi verze)

Zrcadlo.

Na počátku všehomíra, mělo se to stát.

Stařík jménem Pán Bůh stanul v temnotách.

On však bohem byl a všechno znal.

Světlu svítit rozkázal!

Od těch dob nám tady svítí, ozařuje lidskou tvář.

V jeho světle vyhřívá se, hrdina i lhář.

Slunce svítí, oslňuje tvoje oči jeho zář.

Sotva v světle rozeznáváš, co jsou ti dva zač.

Návrat

Černá limuzína zastavila na ulici před brankou vily. Z auta vystoupili dva muži. První z mužů, který vůz řídil, se díval přes auto na svého přítele. Ten stál v otevřených dveřích a díval se k vile. Pozorně si jí prohlížel. Nevěřil předtím, že ji uvidí tak, jak si ji pamatoval.

Vila stála uprostřed zahrady lemované živým plotem. Přední část plotu tvořily růžové keře, rozkvetlé různobarevnými květy. Uprostřed plotu byla brána. Ozdobná masívní kovaná brána. Od brány vedla bílým pískem sypaná cestička ke vchodu do vily. Před masivními vysokými dubovými dveřmi bylo několik schůdků. V křídlech dveří byly dvě prosklená kruhová okénka. Po stranách dveří bylo po jednou oknu. V prvním patře pak bylo oken pět. Okna byla dělená. Masívní dřevěné rámy svou tmavou barvou kontrastovaly s bílou fasádou. Černou dlaždicí obložená podezdívka byla protiváhou sedlové střeše kryté černou taškou. Dva široké komíny tvořily vrchol stavby. V zahradě před vilou byly po stranách cestičky dva stříbrné smrky. Trávník byl čerstvě pokosený.

Za vilou pak mohl jen tušit ovocnou část zahrady. Byly tam dvě jabloně, třešeň a švestka. V rohu zahrady křoviny malin a před nimi záhon jahod. Jeho přítel se postaral o perfektní obnovení vily a zahrady. Teď zavřel dveře řidiče a otevřel kufr vozu. Mladý vysoký muž se probral a také on zavřel své dveře. Otevřel dveře k zadním sedadlům a vyndal přepravní bedýnku. Urovnal si svůj dlouhý černý plášť a otočil se k domu. Jeho přítel vyndal z auta mohutný kufr. Oba dva se na sebe podívali. Oba vyrazili k domu. Prošli kovanou brankou a po pískové pěšince došli k masivním domovním dveřím. Vysoký mladý muž v černém kabátě si prohlížel průčelí domu i zahradu v okolí. Bylo to dlouhých sedm let, po kterých se sem vracel. Byl překvapen vzhledem domů. Jako by se zde zastavil čas. Jako by to bylo včera, kdy odsud odešel.

Domovní dveře se otvíraly mohutnou kovanou klikou. Do místa původního zámku byla vložena moderní vložka. Jeho společník odemkl dveře, otevřel je a pokynul mu dovnitř. Vstoupili do přízemní haly. Odložili si kabáty na věšáky v dubovém obložení a pokročili doprostřed haly. Nový pán domu se otočil kolem dokola a jen zakroutil udiveně hlavou. Pak se oba vydali nahoru po schodech. Vynesli nahoru kufry a zamířili tam, kdy býval jeho pokoj. Malý pokoj s jedním lůžkem, psacím stolem a se dvěma skříněmi. Postavili kufry vedle skříní a vrátili se dolu do haly. Vybalovat se bude později. Nahlédli do kuchyně a pak přešli do jídelny. Společenský salón, tak se tomu tehdy říkalo, byl jejich konečnou stanici. Tady, dole, žil se svými rodiči a se svým bratrem. V salóně se scházel jeho otec se svými přáteli. Tady se pořádaly rodinné oslavy. Tady viděl naposled svoji matku, když se zhroutila na zem.

Nový pan domu popošel k sekretáři a vyndal z něj láhev whisky.

„Myslím, že jí jediné ty roky neublížily. Spíš naopak. Ovšem budeme asi bez ledu.“

„Postaral jsem se o dům, jak jsem jen mohl. Nechal jsem to tu včera uklidit.“ Společník zahlédl znepokojení v tváři pána domu.

„Neboj se, nic nezmizelo. Nechali jsme to tak, jak to bylo. To nežádoucí už předtím uklidila policie. Odvezli si vše, co potřebovali jako důkaz.“

„Jsem ti zavázán víc, než se zdá.“

Nabídnul svému společníkovi skleničku. S díky ji odmítl. Musí odsud také ojet. Nechce zůstat v tomto domě déle, než je nutné. Byl značně udiven přáním svého přítele se sem vrátit. Nečekal to. Ale přítel trval na svém. Pokud se nevyrovná se svou minulosti, s tímto domem, s tímto městem. Podali si ruce a Martin, tak se opatrovatel jmenoval, opustil vilu. Když nasedal do vozu, ještě se pořádně rozhlédl kolem sebe. Pro jeho přítele mohou být příští dny velmi nebezpečné. Male město zapomíná velmi pomalu.

Mladý muž se chvíli díval za svým přítelem přes prosklení vchodových dveří. Pak se vrátil do haly a otevřel odloženou přepravku. Angorský kocour se rychle vysmýkl ven. Radostně si protahoval své tělo. Třel se o nohy s hlasitým vrněním. Pak se odpoutal a dal se do prohlídky nového sídla. Procházel se po hale a nasával všechny vůně. Jeho uši byly vztyčené a slyšely vše. Mnohem víc, než byl schopen slyšet jeho pán.

Pan domu osaměl v hale a jeho pohled se upřel velkému zrcadlu na stěně. Díval se do zrcadla na stěně haly. Tak jako Alenka z říše divů, viděl v něm jako v okně, jiný svět. Jako by v něm viděl malého chlapce, jak se prohlíží. Jak si pečlivě češe své vlasy a vzteká se, když nechtějí držet tvář. Jako by viděl smích staršího z bratrů a jak k němu přibíhá a jediným pohybem ničí všechnu práci. Viděl matku, jak se zlobí a jak je oba pohání do školy.

Vždy tak chodili do školy. Bratr vpředu se svou partou, která na něj čekala před vilou a on s odstupem za nimi. Jeho kamarádi jej čekali až ve škole. Nechtěli mít nic s partou starších kluků, která byla postrachem školy. Malý osamělý tichý chlapec kráčel pomalu ulicí a byl rád, když si nevšimli, že se opožďuje.

Mladý muž se probral ze snění. Zkontroloval kocoura a vydal se nahoru do pokoje rozbalit kufry. Prohlížel si přitom svůj starý pokoj. V tom pokoji vyrůstal z chlapce v muže. Na nočním stolku byl rámeček na fotografii. Viděl ten obrázek, který se tam tenkrát neodvážil dát. Její tvář nikdy nezmizí z jeho paměti. Viděl ji zasazenou v rámečku. Jeho pohled jako by se soustředil jen na ten rámeček. Jen na tu fotografii. Fotka v rámečku se najednou změnila. Sotva stačil rozpoznat matku. Matku, tak jak ji vídával na obrázku v tátově pracovně. Obrázek se znovu změnil. Teď tam byla jiná, starší žena. Nepoznával jí, ale ten obrázek již někde viděl. Rámeček na stole se náhle roztočil. Celý obraz se rozmazal. Rozbolela jej hlava a musel se maximálně soustředit. Usadil se do křesla a jeho zrak se soustředil na čistý prázdný strop. Závrať se pomalu vytrácela.

Posledních sedm let trávil v naprostém odloučení. Odloučení od světa. Uložen na lavičce v tichém stínu smutečních vrb, díval se na rozsáhlý park pod sebou. Smuteční vrby, příhodné místo. Sledoval ptáky poletující sem a tam v honbě za něčím k snědku. Viděl rybky v rybníčku vyskakující nad hladinu vody. Černobílá kočka se plížila od kuchyně záhony květin. Byla krásná a něžná ve svém pohybu. Netečná, když se pohodlně usadila nad malým otvorem v zemi. Ospalá s přivřenými očima v denním světle. Pohodlně usazená a netečná. Jak rychle se změní v divokého zabijáka, když uvidí svoji kořist. Naplno otevřené oči. Napnutý každý sval. Bleskové reakce v opojení z lovu. Fascinovala jej nezávislost tohoto tvora. Požádal svého přítele, aby mu opatřil kocoura. Byla to jeho útěcha, když opustil sanatorium. Chvíli pobýval u přítele, než se odhodlal vrátit se domů. Přítel se obával jeho rozhodnutí, ale věděl, že jej nepřemluví.

„Neměl bych ti poslat ochranku?“

„Zatím ne, ale zkus to hlídat. Pamatuj, o mne nejde.“

Martin se díval do jeho očí a pak přikývl. Lea, jeho přítele, probrala z letargie až smrt jeho otce. V poslední vůli jej otec určil jediným dědicem. Martina pak určil správcem jmění, aby předešel všem útokům. Věděl o přátelství těch dvou. Martina mu ostatně představil Leo. Přivedl svého přítele a spolužáka a starý pán brzy rozpoznal Martinovy schopnosti. Nebyl jen skvělý advokát a spolehlivý přítel, ale také výborný organizátor. Martin se se starým pánem spřátelil při letních návštěvách, kdy přijížděl navštívit svého přítele. Po škole mu starý pán nabídl místo ve firmě. Chtěl mít ve firmě někoho, kdo mu nepůjde po krku, jak říkával.

Martin si užil boje o Leovo dědictví. Otec odkázal vše jemu, jako jedinému synu. Samozřejmě příbuzní závěť napadli. Leova hospitalizace jim nahrávala. Ovšem starý pán byl také starý lišák. V závěti stanovil opatrovníka i podmínky, pro správu majetku. Pevně věřil v Leovo uzdravení.

Leo se uklidnil. Položil kufr na lůžko a otevřel jej. Pomalu z něj vyndal balíček první pomoci. Pár krabiček léků, které mu doktor vnutil při odchodu ze sanatoria. Chvíli se rozhlížel po pokoji a pak uložil balíček na noční stolek. Vybral věci z kufru a uložil je do masívní skříně. Kufr pak postavil za ní. Na lůžku zůstal jen malý polštářek. Vzal jej a sešel dolů.

Kocour se už seznámil a halou a teď se snažil dostat do dalších pokojů. Otevřel mu dveře do jídelny a oba vklouzli dovnitř. Kocoura intuice byla neomylná. Jeho kroky přímo vedly k velké lednici. Leo jí s úsměvem otevřel a vyndal plechovku s krmením. Martin na nic nezapomínal. Chvíli hledal vhodnou misku. Kocour se výrazně hlásil o svůj příděl. Položil misku na zem a vyklopil do ní obsah plechovky. Pohladil kocoura po hlavě a usadil se na židli u stolu. Pozoroval kocoura, jak vylizuje svoji misku. Pohled na tuto malou šelmu jej uklidňoval. Původně chtěl obyčejné kotě, které někde nalezli, ale pak se bál problému. Bylo by těžké uhlídat tak nezávislého tvora. Bál se jakékoliv ztráty. Nakonec požádal Martina, aby mu pořídil rasového kocoura. V posledních dnech v sanatoriu byl kocour jeho věrným společníkem.

Kocour se rozhlížel kolem sebe a mohutně se olizoval. Sehnul se pro něj a zvedl jej do náručí. Kocour se uvelebil na rameni a nechal se vynést do haly. Leo se chvíli rozhlížel a pak uložil polštářek vedle pohovky. Postavil kocoura na zem. S úsměvem sledoval, jak si očichává svůj pelíšek. Pomalu se kocour osměloval. Předními tlapkami začal zkoumat měkkost polštáře. Po důkladné prověrce se stočil do klubíčka a štěrbinami očí se díval na svého pána. Leo se usadil na pohovku a oba obyvatelé domu se spokojeně pozorovali.

Skupina chlapců se skláněla nad poklopem studny. Byli o pár let starší než on. Smáli se a ukazovali dolů. Prodral se mezi nimi a uviděl to, čemu se smáli. Uviděl malé kotě, jak zápasí ve vodě marně o svůj život. Bylo to kotě, se kterým si hrál. Přišlo k němu plné důvěry. Tulilo se kolem jeho nohou. Třelo se o boty. Nechalo se hladit, drbat pod krkem. Mohl jej vzít na klín a cítit jeho tep. Cítit teplo přítele. Ten velký kluk mu je vzal. Držel je za kůži na krku a zvedal jej do výše, kdykoliv se po něj natáhl. Kotě žalostně mňoukalo ztracené od své mámy. Prosil o ně. Prosil o jeho život. Marně. Ten kluk s partou dalších kluků z ulice hodili kotě do studny. Bavili se jeho marným zápasem. Jeho utrpení bylo pro ně zábavou. Proti nim byl bezmocný.

Leo se probral na pohovce. Kocour spal na svém polštáři. Probral se, když se Leo zvedl. Oči kocoura byly do široka otevřené a sledovaly svého pána. V hale bylo již jen málo světla. Leo rozsvítil starý lustr a připravil si v kuchyni malou večeři. Jídlo jako vždy aktivovalo kocoura. V tom byl plně spolehlivý společník. Den se končil a byl čas jít spát.

Noční můry se pomalu začínaly vracet. Probudil se zpocený, rozlámaný, tak jako by opravdu kopal hluboký hrob. Podivně malý hluboký hrob. Hrob mezi řadou jiných, ukrytých v hlubokém lese. Dřevěný srub a kolem něj spousta malých křížů. Tichý hluboký smích jej děsil. Přicházel ze všech stran. Leo se posadil na posteli a jeho zrak automaticky zamířil k balíčkům s léky. Ruka se pohnula, ale pak se zarazil. Tohle musí zvládnout. Kocour vyskočil na postel. Věrný kamarád nevydržel dole v hale. Také on neměl rád samotu. Tiché vrnění klidni vše a přechází v spánek.

Od chvíle, kdy se vrátil do vily, procházel se Leo městem a prohlížel si známá místa. Dost se podobal sebe ubližujícím kajícníkům. Jen místo těla trápil svou duši. Jeho procházky městem neunikli pozornosti. Ve městě bylo dost lidí, kteří s napětím sledovali jeho pohyb. Sledovali pohyb vysokého muže v černém dlouhém kabátu. Sledovali jej, jak se usadil na lavičku uprostřed náměstí pod morovým sloupem.

Leo seděl na lavičce a prohlížel si hemžení lidí v obchodech. Poznával známé tváře. Viděl některé, jak se zarazili při pohledu na něj. Pak se zvedl a pokračoval dál ve své cestě. Došel až k bráně továrny. Chvíli váhal, ale dnes se mu ještě nechtělo jít dál. Vracel se zpátky kolem hřiště za školou. Chvíle se zastavil a pozoroval děti při hodině tělocviku. Musel se usmát, když si vzpomněl, jak nesnášel pořadový dril. Zastavil se v cukrárně a koupil si kornoutek se zmrzlinou. Vychutnával si ji a pomalu kráčel k vile.

Postupně se ve vile zabydlel. Procházel se pokoji a prohlížel si staré věci. Některé bude třeba dát opravit. Jen jeden pokoj zůstával uzavřen. Byl prázdný. Martin dal vše z něj vyklidit. Leo s údivem sledoval kocoura, jak se i on obloukem vyhýbá těm dveřím.

Nepočítal noci, které strávil v hlubokém křesle obývacího pokoje s očima upřenýma do prázdného krbu. Sedával tak, dokud jej spánek nezlomil. Mnohokrát stál proti zrcadlu v mohutném dřevěném rámu a studoval každý detail své postavy. Kolikrát viděl, jak se obraz zamžil a pak se objevila úplně jiná postava. Úplně jiná tvář. Úlisná podmanivá s uhrančivýma očima. Viděl ji, jak kráčí po lesní pěšince. Viděl, jak vede za ruku malou holčičku. Jak jí ukazuje věci kolem. Jak se k holčičce sklání a hladí malého plyšového medvídka v jejich rukou. Pak se najednou narovnala a otočila. A on viděl opět sama sebe.

Table of Contents

Informace

Zrcadlo.

Návrat