Vážně, to je síla

Karel Rašín

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Jakákoli podobnost jmen, míst, fotografií a událostí popisovaných autorem s realitou je čistě náhodná.

Vydání první 2017

Autor/ text: Karel Rašín

Redakce/ korekce: Dana Rašínová, DiS.

Grafická stránka/ ilustrační foto: Karel Rašín a Dana Rašínová, DiS.

Více o autorovi: www.exopolitika.cz

© Karel Rašín

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-070-7 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-071-4 (mobi verze)

Slovo autora

Vážení čtenáři, leží před vámi druhý díl ze série „Vážně“, tentokrát s názvem „Vážně, to je síla“. Kniha je poněkud směrována k zážitkům, jejichž prožití zanechalo jisté šrámy na mé duši, avšak myslím, že jsem se s nimi, jak doufám, vypořádal s vtipem sobě vlastním. Dramatické příběhy střídají ještě dramatičtější vyprávění, o kterých si někteří mohou říci lidovým žargonem, že je to tedy síla. Jedná se o dějové linie, jaké se běžně nemohou stát. Domnívám se, že je nejspíš ještě nikdo nikdy nevymyslel, musel jsem si je odžít, abych je mohl v budoucnu sestavit a předat veřejnosti. Zařazení některých povídek vyžadovalo značné zvažování, vzhledem k choulostivé povaze obsahu některých z nich. I v tomto dílu se všechny události přihodily víceméně tak, jak jsou podány. Nakonec jsem však dospěl k názoru, že zamlčování, byť i sebechoulostivějšího tématu, k ničemu nevede - a k terapii již vůbec ne. Tímto se vrhám do náruče kritické veřejnosti se svým tajemstvím, ať již to dopadne jakkoli, neboť tvrdím, že tohle by nikdo zažít nechtěl.

Pěkné čtení - autor

1) Drama na sjezdovce

Sjel jsem svah, dokonce se mi podařilo udělat pár efektních obloučků aniž bych u toho upadl, a náš instruktor mně tleskal. Ještě musím hned v úvodu poznamenat, že se psal konec 70. let, tedy zapomeňte na sofistikované vázání současnosti (2017). Než jste si navlékli příšerné vázání, kandahár, byli jste úplně promrzlí.

Naše škola na horách ve Vysokých Tatrách byla rozdělena do pěti oddílů, podle výkonnosti každého jednotlivce. Pobyt trval týden a já byl zařazen do družstva 4, kde byli jedinci, kterým se občas sjezdovku podařilo sjet bez pádu, i když s nohama široko od sebe - jak dotyčný hledal stabilitu. V pátém družstvu byli žáci, kteří, jak jste jistě poznali, nesjeli nic, tedy přesněji, sjeli všechno, ale po bundě. A lyže pro ně byly zvláštní nevhodný doplněk jinak příjemného zimního pobytu. V družstvu 3 byl Mirek, který byl o něco lepší než já, a postupně, jak z logiky vyplývá, první družstvo byly sjezdové elity.

Náš lyžařský výcvik probíhal každý den dopoledne a pár hodin odpoledne. Přímo u podnikové chaty stál vlek typu „kotva“, který nás vytáhl asi tři sta metrů na svah těsně pod lesem, odkud jsme sjížděli s instruktorem. První a druhý oddíl jezdil na vedlejší sjezdovce. Nutno ještě přiznat, že pro nás, začátečníky, bylo umění vyjet kotvou vůbec až nahoru. Někomu se to nepodařilo ani napotřetí. Buď z kotvy vypadl ihned nebo z ní vypadl v půlce kopce, a tak všelijak podobně.... Na naší sjezdovce byl také obávaný úsek, kde byly boule; a tak jste často viděli vjet nešťastníka na bouli, a pak vyletět do vzduchu, kde se postava dotyčného zformovala tak, že lyže byly k obloze a hlava k zemi. Pád to byl vždy groteskní, zvláště když propriety začátečníka byly roztroušeny v délce padesáti metrů. Někdo k vám přijel s čepicí, jiný zas dovezl ujetou lyži, kdosi donesl jednu hůlku, protože ta druhá byla zase na druhé straně a tak dále.

V těchto komických disciplínách vynikal mladík Venca Odehnal, kterému se říkalo „Kouř“, protože na chatě často chodil ven za kůlnu se dřevem a vyzýval nás, že si jde „dát kouř“, kdo si půjde zapálit s ním. Dokonce se téměř zapomnělo, jak se jmenuje doopravdy a nikdo mu neřekl jinak než „Kouř“. Tedy „Kouř“ neuměl lyžovat vůbec, a i páté družstvo bylo pro něj silně pokročilé. Kotvou nevyjel nahoru ani jedenkrát, protože to nedokázal. Jednou jej tam vyvezli rolbou, která zásobovala horní chaty potravinami. Zajímavé však bylo, že se vůbec ničeho nebál a neměl téměř žádný pud sebezáchovy. Nedbal rady instruktora a směle se rozjel po sjezdovce dolů rovně, tedy po lyžařsku „šusem“. Pátý oddíl měl sice sjezdovku kratší, ale to pro „Kouře“ neplatilo. Pokud si myslíte, že nebohého začátečníka musela dole odvážet záchranka, mýlíte se. „Kouř“ sjel úplně všechno. Z dálky vypadal jako ukřižovaný, protože měl roztažené ruce a hůlky daleko od sebe, roztažené nohy - a řítil se neohroženě dolů. Zastavoval vždycky jen pádem, často krkolomným, po kterém si všichni mysleli, že má zlomené nohy, ale „Kouř“ se zvedl ze země, bílý jako sněhová koule, bez čepice, i bez bundy, bez obou lyží i hůlek. Když jej pár žáků z jiných oddílů a instruktor vyhrabali ze závěje, první, co řekl, bylo: „Kuci, dáme kouř?“

„Kouřovi“ konkurovala dívka jménem Jana Husarská, která rovněž končila pouze pádem s kotrmelci. Jejím husarským kouskem bylo, že když za chatou sjela z vytyčené trasy, nepodařilo se jí učinit obrat, najela na zasněžený žebřík, který pochopitelně nebyl vidět - a zlomila si obě lyže, až u toho vyletěla z lyžáků, které jí byly velké, a v ponožkách se ubírala hlubokým sněhem k přibíhajícímu instruktorovi. Prostě pátý oddíl.

Asi tak ke konci pobytu jsem byl přeřazen do oddílu 3 a Mirek do oddílu 2, protože jsme se výrazně zlepšili. Rozhodl jsem se, že vyjedu sjezdovku nahoru, měli jsme totiž pár volných sjezdů, při kterých jsme měli instruktorovi ukázat, zda sjedeme náročný úsek, po čemž bych např. já mohl být posunut k Mirkovi do oddílu č. 2. Jenže to mi nestačilo. Od začátku sjezdovky vedla do kopce lesní cesta, prostě někam na vrcholy. Měl jsem v úmyslu si úsek sjezdovky prodloužit o výjezd z této lesní cesty, odkud jsem vídával vyrážet nejednoho náročného lyžaře. Začal jsem se škrabat stromečkem na lesní cestu (stromeček, vážený čtenáři, to je v lyžařské mluvě specifická chůze do kopce – pozn. autora). Cesta nebyla nijak úzká, ale příkrá, a po stranách měla nahrnuty velké závěje, to jak byla důkladně protažena. Minulo mě pár lyžařů a já pokračoval pomalu nahoru. Celý den byly slyšet z dálky nějaké motorové pily, a já si říkal, jak překvapím instruktora bryskním sjezdem přímo z lesa. Už jsem se na lyžích tolik nebál, a „tohle klidně risknu“. Výstup po cestě byl namáhavý, protože se muselo jít neustále stromečkem. Říkal jsem si, že se dobelhám až k té druhé zatáčce, tam se otočím a sjedu dolů. Když jsem byl asi sto metrů v lese na vcelku uježděné cestě, zaslechl jsem nějaký podivný hluk. Takový hukot. Nejprve jsem si říkal, že patrně pádí dolů jakási parta lyžařů. Asi se budu muset otočit už teď a rychle sjet zpátky, abych jim udělal místo. Nevyhnuli bychom se. Zvláštní hukot se ale začal měnit a lyžaře valící se dolů to přestalo připomínat. Zastavím. Ještě mně zbývalo asi tak třicet metrů k té zatáčce, u níž jsem si říkal, že se otočím a s pompou sjedu dolů na svah, pak na sjezdovku a hurá až k instruktorovi, který čekal dole u vleku.... Poslouchám. Hluk sílil a já začal být neklidný. Co to je za zvuk? Nyní cítím jakési žuchání. Sakra! Napadá mě: Není to medvěd? V těchto končinách se prý občas vyskytují. Třebas nějaký vyplašený medvěd, tedy rozzuřený. Polilo mě horko a začal jsem dělat lyžařský obrat, který jsem se docela dobře naučil. Ke konci lesní cesty - vlastně k začátku lesní cesty, která ústila svahem - to bylo asi stopadesát metrů. Již se odpichuji hůlkami a rozjíždím se. Hluk velmi zesílil a bylo jisté, že po cestě se něco rychle přibližuje. Decimovalo mě, že jsem nebyl schopen určit, co to je. Medvěd by přece tak rychle neběžel. Nebo je to kanec?

„Dum. Dum. Dum,“ zní mi za zády. Tohle není ani rolba, ta má motory, tohle znělo tupě a dunivě a žádný rolbař by to tímto terénem tak nehnal. Technický zvuk to nepřipomínalo. Rozjíždím se. Odpichuji se jako šílený, jen rychle pryč. Dostávám totiž strach. Něco je za mnou. Ještě nejedu tak rychle, stačím se ohlédnout, protože přicházející zvuk se strašně blíží. Najednou to zahlédnu. Valí se to ze zatáčky, ale to je...no tohle?! Obrovská, mohutná traktorová pneumatika ze zadního kola, vyšší než člověk. Hrome, tohle bude kolize! Odpichuji se jako smyslu zbavený, ale na pneumatiku „nemám“. Poskakuje z jedné strany na druhou v pravidelném rytmu a už ji skoro cítím na zádech. Jestli na mě skočí, je po mně. Musí mít hroznou sílu, je větší než já a má značnou rychlost. Vůbec nic mě nenapadá na mou záchranu. Ani závodní lyže bych tak rychle nerozjel a řítící se gumě neujel. Uslyším nějaké výkřiky nebo volání, ale nevěnuji jim pozornost, mám v zádech smrt, které neujedu.

Table of Contents

Informace

Slovo autora

1) Drama na sjezdovce