Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Město iluzí

Vydání první

Copyright © 2016 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2149. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Illusion Town vydaného nakladatelstvím

Jove Books, an Imprint of Penguin Random House LLC,

New York, v roce 2016

Český překlad © 2017 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2017 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0763-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0764-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Amanda Quick

Město iluzí

Pátá část z cyklu

Ostrov Rainshadow

Tuhle knížku věnuju Virgilovi:

Vyřiď Arizoně Snowové mé pozdravy.

Poznámka autorky

Vítejte zpátky v mém druhém světě – na Harmonii. Naše nové dobrodružství začíná ve Městě iluzí. Na Harmonii je to takové Las Vegas, jenom mnohem podivnější. Místní slogan mluví za vše: Iluze jsou skutečné.

Zdá se, že tohle město se nachází přímo na právě objevené oblasti podsvětí, záhadných ruinách známých jako Město duchů. Právo vstoupit na toto potenciálně lukrativní nové území získala společnost Coppersmithovy doly. Usadila se nedaleko Města iluzí. Coppersmith nabídl nejvíc a zvítězil nad svými konkurenty, ale možná bude trpce litovat. Jsme přece na Harmonii...

Za každým rohem číhají tajemství a nebezpečí mimozemšťanů, jak na povrchu, tak v podzemí, jenomže skutečné problémy způsobují jako obvykle lidské bytosti.

1

Komu: E. Coppersmith

Předmět: Je pozdě

Od: Nálezkyně

Zase jste vzhůru dlouho do noci? Další potíže s projektem Město duchů?

S upřímným pozdravem

Nálezkyně

Komu: Nálezkyně

Předmět: Je hodně pozdě

Od: E. Coppersmith

Město duchů s sebou přináší obvyklé výzvy. Většina z nich se dá zařadit do jedné z následujících dvou kategorií: SNAFU a FUBAR. (Pardon, že používám technické termíny.) A vypadá to, že nejsem jediný, kdo je vzhůru dlouho do noci. Je jedna hodina. Ruším Vás při něčem?

S upřímným pozdravem

E. Coppersmith

Komu: E. Coppersmith

Předmět: Kdepak

Od: Nálezkyně

Při ničem mě nerušíte. Vzbudil mě sen. Rozhodla jsem se, že se pustím radši do práce na internetu. Na co se vymluvíte Vy?

S upřímným pozdravem

Nálezkyně

Komu: Nálezkyně

Předmět: Vaše sny

Od: E. Coppersmith

Taky pracuju. Rád bych si s Vámi promluvil o Vašich snech. A rád bych to udělal osobně. Můžu Vás zítra pozvat na večeři?

S upřímným pozdravem

E. Coppersmith

Komu: E. Coppersmith

Předmět: Večeře

Od: Nálezkyně

Děkuju za pozvání na večeři. Je to milé gesto, ale není vůbec nutné. Jsem ráda, že jsem našla Váš rodinný prsten. Zaplatil jste za něj. Nic dalšího už mi nedlužíte. Vážně.

S upřímným pozdravem

Nálezkyně

Komu: Nálezkyně

Předmět: O ten prsten nejde

Od: E. Coppersmith

Jsem inženýr. Nedělám žádná milá, ale nijak nutná gesta. Už nejsem Váš klient. Jde o osobní věc. Rád bych Vás pozval na večeři.

S upřímným, i když ne milým pozdravem

E. Coppersmith

Komu: E. Coppersmith

Předmět: Špatná rande

Od: Nálezkyně

Zjistila jsem, že rande s klienty obvykle neskončí dobře. Dříve či později se ukáže, že ten klient chce nějakou nestandardní službu.

S opatrným pozdravem

Nálezkyně

Komu: Nálezkyně

Předmět: Cože, kčertu?

Od: E. Coppersmith

Tady nejde o ten zatracený prsten. Říkal jsem Vám, že už nejsem Váš klient. Nestandardní služby?

Se zvědavým pozdravem

E. Coppersmith

Komu: E. Coppersmith

Předmět: Špatná rande

Od: Nálezkyně

Nestandardní služby jako třeba najít starožitnosti na černém trhu nebo pohřešované osoby. Nikdy nedělám to první a snažím se vyhnout tomu druhému. Nikdy to nedopadne dobře. Jako randění s klienty.

S vysvětlujícím pozdravem

Nálezkyně

Komu: Nálezkyně

Předmět: Jenom večeře

Od: E. Coppersmith

Na černém trhu si umím nakoupit sám, a nikdo, koho znám, se nepohřešuje. Jenom Vás chci zítra pozvat na večeři.

S upřímným pozdravem Váš bývalý klient

E. Coppersmith

Komu: E. Coppersmith

Předmět: Jenom večeře

Od: Nálezkyně

Děkuju. Ráda bych s Vámi povečeřela. Má adresa je Půlnoční ulice 15, Temná zóna, Město iluzí. Bydlím v bytě nad svým obchodem jménem Vize. Najít v této zóně konkrétní adresu může být docela těžké. GPS a mapy tu moc nefungují. Můžeme se sejít v restauraci, jestli to pro Vás bude jednodušší.

S upřímným pozdravem

Hannah

Komu: Nálezkyně

Předmět: Najdu Vás

Od: E. Coppersmith

Jsem inženýr. Poradím si.

Dobrou noc

Elias

Hlavní ústředí Coppersmithových dolů projektu Města duchů se nacházelo několik mil za Městem iluzí. Prázdnou pouští se vinula úzká dvouproudá silnice. Cedule po stranách ulice objevující se každých několik mil slibovaly luxusní kasina, stoprocentně výherní automaty a sexy show.

Pokud člověk dodržoval povolenou rychlost, jízda trvala asi čtyřicet minut. Muž za volantem cadence mohl tu vzdálenost ujet za půl hodiny. Muž řídící cadence, který se těšil na setkání s velice zajímavou ženou, to dokázal zvládnout za pětadvacet minut.

Elias Coppersmith ujížděl ve vylepšeném cadence a čas měl výborný, protože se těšil na setkání s Hannah Westovou.

Několik prvních týdnů jejich rozhovorů po internetu ji znal jen jako Nálezkyni. Specializovala se na pátrání po ztracených či ukradených starožitnostech v temném podzemním světě, kde tajnůstkářští sběratelé nakupovali a prodávali mocné relikvie a krystaly. Ona obchodovala se žhavými krystaly a on byl krystalový inženýr. Měl dojem, že mají pár věcí společných.

Když ji přede dvěma měsíci kontaktoval, nic moc od toho neočekával. Byla jen jedním z dlouhé řady odborníků, které požádal o konzultaci. Jenomže během několika dnů objevila dávno ztracený rodinný prsten Coppersmithových. Tehdy pochopil, že má velice silné paranormální schopnosti. Netrvalo dlouho, než mu došlo, že má talent na práci se snovým světlem.

Takové talenty nebyly neobvyklé. Sny měli přece všichni a do jisté míry oplývali nějakými paranormálními schopnostmi. Jenomže tento typ dovedností obvykle patřil ke spodní části paranormálního spektra.

Silné talenty na snové světlo byly výjimečné a Elias si byl docela jistý, že ví proč. Parapsychologové byli přesvědčení, že tito lidé mají nestabilní křehké parapsychologické profily.

Vzhledem ke všeobecnému mínění výzkumné obce bylo dokonale logické, že lidé, kteří měli silný talent na snové světlo, si hloubku svých schopností nechávali pro sebe. Nikdo nechtěl, aby ho někdo považoval za nestabilního či křehkého.

O skrývání nadpřirozených tajemství toho věděl hodně. Jeho rodina jich pár uchovávala už celé generace.

Online komunikace s Hannah rychle přerostla z obchodního vztahu v cosi, o čem doufal, že by se mohlo rozvinout mnohem osobnějším směrem.

V poušti se noc snášela rychle. V dohledu se právě objevila třpytivá světla okázalých kasin a hotelů Města iluzí, když Eliasovi zazvonil telefon. Nevšímal by si toho, ale jednalo se o frekvenci vyčleněnou pro naléhavé hovory.

Než hovor s ústředím skončil, věděl, že se všechny jeho pečlivě připravené plány na večer proměnily v popel.

Tolik tedy k tomu, že Hannah Westovou ujišťoval, že jejich vztah už není pracovní záležitostí.

Ve světle reflektorů se objevila další cedule.

VÍTEJTE VE MĚSTĚ ILUZÍ.

ILUZE JSOU TU SKUTEČNÉ.

2

Náměsíčný sen začal tak jako vždy...

Vstala z postele a zastavila se, aby se na sebe podívala. Během let už si zvykla na zvláštní zážitek mimo vlastní tělo, ale přesto jí vždycky otřásl všemi smysly. Byla takhle náměsíčná už od svých třinácti let, i tak byl ale pocit, že je na dvou místech současně, dezorientující, přinejmenším prvních pár vteřin. Byla snící osobou i doppelgangerem – byla svým vlastním dvojníkem.

Snící osoba ležela stulená na boku, spala v levném, vybledlém povlečení. Dvojnici se ulevilo, že má na sobě stále ty nové, drahé červené šaty, které si šetřila na zvláštní příležitosti. Sukni šatů měla vyhrnutou vysoko nad koleno, ale aspoň tu nepobíhala nahatá. Sandálky na vysokém podpatku ležely na podlaze vedle postele.

Křišťálový náhrdelník, který měla na sobě večer, byl pryč.

„To není dobré,“ řekla dvojnice mlčenlivým jazykem snících.

„Já vím,“ odpověděla snící tímtéž bezhlasým šepotem. „Musím ho najít.“

„Ještě že se hledáním věcí živíme.“

„Opatrně s tím ,my‘, kámo. Nezapomeň, že to ,my‘ bylo nedávno diagnostikováno jako parapsychologická porucha osobnosti. Naším cílem je vypadat normálně.“

„Grady Barnett je prolhaný mrzký bastard. Na jeho diagnózu se vykašleme.“

„Jo, jo. Když už mluvíme o hledání předmětů, drž se věci.“

„Správně.“

Světlo dopadající sem žaluziemi mělo známou tajemnou zelenou barvu.

„Jsme nedaleko ruin Města mrtvých,“ konstatovala dvojnice. „Což je nejspíš lepší než uvíznout někde v poušti.“

„To je pravda. Mysli pozitivně.“

Dvojnice si prohlédla potemnělý pokoj a hledala něco, co by mohlo být důležité. Zdál se jí bdělý sen, takže musel existovat nějaký důvod. Pro lucidní snění vždycky existoval nějaký důvod.

Dvojnice pozorovala černou kabelku ležící na jediné židli v místnosti. Zdálo se, jako by ji tam snící odhodila, než se zhroutila na postel.

„Můj náhrdelník,“ řekla snící. „Co se s ním stalo?“

„Zkontroluj tu kabelku,“ navrhla dvojnice té, která spala. „Je to důležité. Odpověď je uvnitř.“

„Dobře. Nic víc mi sdělit nechceš?“

Dvojnice se poprvé zadívala na muže stojícího u okna.

„On je taky důležitý,“ řekla.

„Já vím.“

Na okenním parapetu seděl prachový králíček. Stejně jako muž se soustředil na dění venku za oknem.

Snící osoba však toho prachového králíčka poznala. Byl to přítel. V jejím světě to znamenalo, že je součástí její rodiny.

Nejvíc neznámý faktor byl ten muž. Jeho otisky snového světla se nacházely po celé místnosti – po podlaze, na okenních roletách, na všem, čeho se dotkl. Mihotaly se silnou, kontrolovanou paranormální energií.

Jeho otisky byly i na posteli vedle snící.

„Spal vedle tebe,“ řekla dvojnice. „To je zajímavé.“

„Nejspíš je omámený nebo popálený psi energií. Jiné vysvětlení neexistuje.“

Když muži spali vedle ní, moc toho nenaspali. Nikomu to nešlo. Těch několik statečných duší, které se o to během let pokusily, se obvykle probudilo v přívalu panické noční můry. Když snící snila normálně, proudy vyzařující z její aury byly tak silné, že měly znepokojivé účinky na každého v její blízkosti. Když však byla náměsíčná ve snu, nikdo, kdo s ní byl ve fyzickém kontaktu, nedokázal snést vlny snového světla nadlouho. Její milostný život tak byl značně omezený.

Muž u okna sevřel v ruce úzký předmět podobný krabičce. Dokonce i ve snovém stavu snící poznala, že ten přístroj byl vytvořený pro lidskou ruku. Nebyla to mimozemská technologie. Vypadalo to jako dálkový ovladač.

„Je to zbraň,“ prozradila dvojnice.

„Já vím,“ řekla snící. Ovšem nepamatovala si, jak na to přišla.

Jako by muž zaslechl tu tichou konverzaci, otočil hlavu, aby se podíval na snící na posteli. Dvojnici neviděl. Nikdo ji nikdy neviděl, což byl samozřejmě jeden z důvodů, proč byly silné talenty na snové světlo označovány jako „nestabilní“ a „křehké“.

„Probuď se, Hannah,“ řekl ten muž. Hlas měl temný, mužný a plný sebeovládání. Hodil se ke své mocné auře. „Musíme vyrazit. Už skoro svítá. Musíme předpokládat, že nás hledají. Nedá se určit, kolik nám zbývá času, než najdou tohle místo.“

Elias Coppersmith. Jmenuje se Elias Coppersmith.

Ucítila příval úlevy. Alespoň to není úplně cizí člověk. Asi dva měsíce to byl její klient po internetu. Včera večer prošel poprvé dveřmi jejího obchodu Vize. Za předpokladu, že včera bylo opravdu včera. Kolik času ztratila?

Dobrá, tak se neprobudila v levném motelovém pokoji s naprostým cizincem.

„To bychom tedy měly dobré zprávy,“ ozvala se dvojnice. Začala se vytrácet, sklouzávala zpátky do fyzického těla snící.

„Počkej,“ řekla snící. „Mám ještě otázky.“

Náměsíčnost ve snu už končila.

Pár vteřin zažívala snící obvyklý, ale vždy znepokojující šok z přechodu.

A pak se probudila.

Hannah Westová se zhluboka nadechla, vrátily se jí normální smysly. Alespoň nevykřikla, tak jako se jí to občas stávalo, když se probudila na neznámém místě. Ráda si myslívala, že svůj talent už dokáže ovládat, ale stále existovaly chvíle, kdy se probouzela s přívalem polopaniky.

Otevřela oči a snažila se zorientovat. Její snová dvojnice měla pravdu, zářivá, kyselinově zelená energie za okny jí napovídala, že se nacházejí poblíž ruin některého z Města mrtvých. Fakt, že světla ubývalo, také naznačoval, že se blíží úsvit. Přirozená záře zeleného křemene, který mimozemšťané používali při stavbě většiny svých měst a mnoha artefaktů, nebyla v denním světle skoro vidět.

Virgil vesele zacvrlikal na pozdrav a snesl se z parapetu. Přistál se zaduněním na posteli a pospíšil si k ní.

Pomalu se posadila a natáhla se, aby ho krátce objala. „Dobré ráno ti přeju, kamaráde.“

„Jak se cítíš?“ zeptal se Elias.

Snažila se shromáždit fakta, jimiž si mohla být jistá. Byla v cizím pokoji s mužem, který podle důkazu snového světla spal vedle ní na hrbolaté, jako kámen tvrdé matraci.

A její náhrdelník zmizel.

Jenže Virgil byl tady a zdálo se, že Eliase Coppersmithe schvaluje. Takže to stačilo.

„Dezorientovaně,“ řekla. „Cítím se velice dezorientovaně. Nepamatuju si na nic, co se stalo, poté co jsi včera prošel dveřmi mého obchodu.“

„Já jsem si taky na nic nevzpomínal, když jsem se probudil. Ale začínám si vybavovat pár věcí, takže doufám, že ty účinky zmizí.“

„Myslíš, že nás někdo omámil?“

Potřásl hlavou, rty stažené do pochmurné linky. „To nevím. Před někým jsme však utíkali. To si vybavuju.“

Pozorně si ho prohlédla. Vypadal, jako by si prsty shrnul své tmavé vlasy s linií ve tvaru písmene V z čela. Ostře řezané rysy ve tváři pokrývalo ranní strniště. Oči měly nebezpečný odstín jantarové.

Na sobě měl tričko, draze vypadající tmavé kalhoty, jež nevykazovaly žádné známky toho, že by v nich spal, a nízké, nedávno vyleštěné boty. Přes opěrátko židle byly přehozené košile a kravata a tmavě šedý sportovní kabát.

V opasku měl vsazený navigační jantar. Vsadila by se, že v botách jich má ukrytých mnohem víc. Na pravé ruce měl také prsten. V mnoha ohledech působil neobvykle. Především šlo o jednoduchý design ze Starého světa, byl vyrobený z nějakého silného černého kovu se zeleným krystalem. Nevypadal nijak zvlášť hezky. Spíš prakticky než ozdobně. Předpokládala, že Elias ten podivný krystal používá, aby přes něj soustředil svůj talent – ať už byl jakýkoliv.

Ten prsten znala, protože ho pro něho našla na trhu v podsvětí, kde se obchodovalo s mocnými krystaly a drahokamy nadpřirozeného původu mezi sběrateli, kteří většinou chtěli zůstat v anonymitě.

„Můj náhrdelník,“ řekla. Položila si ruku na krk. „Je pryč.“

Elias se zamračil. „Všiml jsem si toho, když jsem se probudil. Musela jsi ho ztratit cestou sem.“

„Ne.“ Zaplavila ji panika. „Ne, to není možné. Spona byla navržená tak, aby byla pevná.“

„Ve špercích se moc nevyznám, ale znám krystaly. Bez urážky, ale ten, co jsi měla na krku, nevypadal nijak zvlášť cenně.“

Ztuhla. „Bylo to rodinné dědictví. V podstatě moje jediné rodinné dědictví.“

Stiskl rty. „Promiň. Rozumím.“

„Vzhledem k okolnostem je dobře, že vím, kdo jsi,“ pravila. „Jinak bych mohla být vyděšená.“

V očích se mu mihlo pochmurné pobavení.

„Neboj se. Pořád máme spoustu důvodů být vyděšení,“ ujistil ji. „Nepamatuju si na většinu z toho, co se včera v noci stalo, ale intuice mi napovídá, že po nás někdo jde. Musíme zjistit, co se děje, a to rychle. To znamená, že musíme vyrazit.“

„Správně.“

Jedno po druhém. Vylez z té zatracené postele.

Vrstvy snového světla prosákly do staré matrace stejně jako do prostěradel a povlečení. Spousta paranormálního rezidua byla prostoupena žárem sexuální energie.

Nesnášela staré postele. Nerada spala na místech, kde předtím spali jiní lidé. A postele v motelových pokojích byly nejhorší.

Postavila nohy na podlahu a snažila se na tu postel nemyslet.

Popadla boty na podpatku a vklouzla do nich, zatímco silou vůle potlačila další vlnu úzkosti. Pak se zvedla.

Najednou si vybavila, co jí dvojnice říkala o tom, že odpověď najde v kabelce. Pospíšila si k židli, zvedla kabelku a otevřela. Uvnitř byly typické zbytečnosti – mobilní telefon, náhradní navigační jantar, balíček kapesníčků a rtěnka. Taky tam objevila malý čtvercový kousek papíru.

Jenomže žádný náhrdelník.

„Zatraceně,“ zašeptala. Bála se, že se možná rozpláče. „Nemohla jsem ho ztratit. Jen před pár týdny jsem objevila ten ztracený krystal.“

„To je v pořádku,“ ozval se Elias. Přistoupil k ní a poněkud rozpačitě ji poplácal po rameni. „Pomůžu ti ho najít.“

Trochu se vzpamatovala. Může se nervově zhroutit později, okřikla se.

Chystala se kabelku zavřít, když si znovu všimla toho kousku papíru. Vyndala ho v domnění, že by to mohl být nějaký účet, který by jim naznačil, co se stalo.

Nebyla to žádná účtenka.

„Zvláštní,“ prohlásila.

„Co to je?“

„To je štěstíčko,“ řekla.

„Cože, kčertu?“

„Však víš, takový ten lístek z věšteckého stánku. Dáš tam pár mincí a ven vypadne lístek s tím, co tě čeká.“

„Nikdy v životě jsem si nic takového nekoupil.“

„No, já včera v noci očividně ano,“ konstatovala.

„Co se tam píše?“

Přečetla slova a trhla sebou. „Jen obvyklé všeobecné řeči.“

„Přečti mi to. Možná nás to nasměruje správným směrem.“

Připravila se. „Brzy najdete pravou lásku.“

Krátce se nad tím zamyslel. „Máš pravdu. To nám moc nepomůže.“

Zhluboka se nadechla. „No, naznačuje to, že jsme včera v noci navštívili věštecký stánek.“

„Dobrý postřeh.“

Vykročila ke koupelně, ale zarazila se, protože ji napadlo ještě něco.

„Co je dneska za den?“ zeptala se.

„Úterý,“ odpověděl Elias. „Ubytovali jsme se tady v noci – krátce po jedné. Zaplatil jsem v hotovosti.“

„Tady ve Městě iluzí se často platí v hotovosti. Někteří lidé nechtějí zanechat elektronickou stopu, když navštěvují místa, jako je tohle.“

Elias zavrtěl hlavou. „Nesnažil jsem se zamlčet, kde jsem, před nějakou ženou nebo přítelkyní. Tím jsem si docela jistý.“

Ta zpráva jí trochu zvedla náladu.

„Hned jak jsem se probudil, nechal jsem tě tu s Virgilem a trochu se tu porozhlédl,“ pokračoval Elias. „Musel jsem zjistit, s čím máme tu čest. Noční recepční je pořád dole. Pamatuje si, že nás ubytovával. Taky tvrdil, že se po nás nikdo neptal.“

„No, to zní jako dobrá zpráva. Řekla bych.“

„Jo, taky si to myslím. Samozřejmě za předpokladu, že nelhal. Ale spíš bych mu věřil.“

„Proč?“

„Protože jsme pořád tady a nic nenaznačuje, že by se někdo pokoušel dostat do tohohle pokoje.“ Elias kývl hlavou na Virgila. „Navíc tvůj kamarád nepůsobí, jako že by byl znepokojený.“

Hannah se zadívala na Virgila. Vypadal jako chlupatá kulička. Ouška a šest paciček bylo sotva vidět a svět sledoval jenom jedním párem blankytně modrých očí. Ve vážných situacích se objevil druhý pár očí – ten, který používal při lovení. Momentálně byl roztomilost sama, a to bylo uklidňující.

„To je pravda,“ připustila. „Ale proč jsme oblečení? Vypadá to, že jsme si vyšli do města.“

„Asi na rande.“

„S klienty nikdy nerandím.“

„Všechno je jednou poprvé.“

„Začneme s tím, co víme,“ prohlásila. „Kde přesně jsme?“

„Motel Stínová zóna.“ Elias vytáhl z nočního stolku starou brožuru a podal ji Hannah. „Luxusní ubytování a lázně v srdci Stínové zóny. Všechny vymoženosti se zárukou soukromí. Líbánky jsou naší specialitkou.“

„Líbánky, hmm?“ Přelétla pokoj pohledem, od omšelého nábytku a zažloutlých zdí až po prošlapaný koberec. „Vypadá to tu dost lacině.“

„Jo, dokonalý popis. Ale je tu čisto. Proto jsme to nejspíš vybrali.“

Vykročila ke koupelně. Místnost se posunula na své ose a pak se zase vrátila na místo. Náhle se zarazila a promasírovala si spánky, zoufale se snažila vybavit si nějaké vzpomínky. Čím usilovněji to zkoušela, tím byly prchavé obrazy neuchopitelnější.

„K čertu s tím, co se nám stalo?“ zeptala se.

„To nevím.“ Elias přistoupil k oknu. Hlavní té podivné zbraně odsunul závěsy stranou. „Vypadá to, že jsme se někdy během minulé noci popálili psi energií. Nějak jsme našli tohle místo, ubytovali se a zhroutili.“

Popálení psi energií. To nebylo dobré. Pokoušela se vybavit si, co ví o takovém typu popálenin. Účinky byly nepředvídatelné a různily se od dočasné amnézie až po vážné trauma, či dokonce naprosté zničení paranormálních smyslů. Opravdu vážné psi popálení mohlo člověka i zabít.

„Nejsme mrtví,“ konstatovala.

„Vypadá to tak,“ souhlasil.

Pátrala po vzpomínkách, ale objevila jen prchavé bezvýznamné záblesky. Tmavá ulice. Ohlušující řev obrovského motoru motorky. Sladký košíček s bílou polevou.

Košíček?

Ucítila další příval paniky, až se jí sevřelo hrdlo. Možná má halucinace. Nařídila si, aby postupovala pomalu.

„Musím se umýt,“ prohlásila. „Možná že mi studená hlava pročistí mozek.“

„Hodně štěstí. Mně to moc nepomohlo. Jen buď rychlá.“

„Kdo přesně si myslíš, že po nás jde?“

„Nemám tušení,“ odpověděl.

„Ach, hej, nesnaž se svou odpověď nijak přikrášlit.“

„Promiň. Myslel jsem, že chceš pravdu.“

„To chci.“ Odmlčela se. „Nejspíš.“

Znovu vykročila ke koupelně a přitom automaticky mírně zapojila talent. Zaplavila ji ohromná úleva, když cítila, jak parasmysly zareagovaly. Mezi jedním nádechem a druhým se místnost náhle rozzářila směsicí barev, jež nebyla normálním zrakem schopná vnímat.

Ne že by to tu vypadalo příjemněji, když si vše prohlížela ve světle z paranormálního konce spektra, pomyslela si. Pořád to byl jenom laciný motel.

„Jo, taky mám pořád svůj talent,“ ozval se Elias. „Ať už nás popálilo cokoliv, nezničilo nám to parasmysly, jen vzpomínky na minulou noc.“

Zírala na něho. „Ty cítíš, když zapnu svoje smysly?“

„Jasně. Toho si nejde nevšimnout. Jsi silná.“

To byla pravda. Ale bylo třeba silného talentu, aby něco takového vycítil přes celou místnost.

No, tušila, že má nějaké prvotřídní schopnosti, připomněla si. Pospíšila si do koupelny.

„Budu hotová za minutku,“ oznámila.

„Mimochodem, ještě bys ohledně naší současné situace měla vědět jednu věc.“

Zarazila se ve dveřích a ohlédla se na něho. „Jak zlá tahle jedna věc je?“

„Záleží na úhlu pohledu. Jsme manželé.“

3

„Cože?“

Až do téhle doby si myslela, že se s touto situací „probudila jsem se v laciném motelovém pokoji s mužem, kterého sotva znám“ vyrovnává dobře. Teď však měla pocit, jako by spadla z hodně vysokého útesu.

„Našel jsem oddací list v peněžence, když jsem se probudil,“ prozradil Elias. „Z mobilu jsem se nedokázal připojit na internet, abych zkontroloval oficiální záznamy.“

„Téhle části města se neříká Stínová zóna jen tak pro nic za nic,“ zamumlala Hannah. „Je těžké tu najít signál.“ Zním podivně otupěle, pomyslela si. Jsem v šoku. Usilovně se snažila pochopit slovo manželé.

„Ale recepční mi dovolil použít svůj počítač,“ pokračoval Elias. „Příležitostné manželství bylo uzavřeno mezi Hannah Westovou a Eliasem Judsonem Coppersmithem čtyřicet sedm minut po půlnoci v oddací kapli Okouzlená noc tady ve Stínové zóně. Recepční tvrdil, že je to kousek odsud ve stejné ulici.“

„Nemůžu tomu uvěřit.“

„Taky mě to trochu překvapilo.“ Neusmál se. „Tvoje první PM?“

„No, ano. Ano, to je.“

„Pro mě taky.“

„Dobrý bože.“ Sevřela prsty kolem kliky. „Co se nám to včera v noci stalo?“

„To zjistíme, jakmile odsud vypadneme.“

Zněl, jako by ztrácel trpělivost. Připomněla si, že nemůže být situací, v níž se ocitli, o nic nadšenější než ona sama.

Vešla do koupelny a zavřela dveře. Jediný pohled na odraz v zrcadle stačil, aby začala uvažovat, jestli ještě nespí – možná uvězněná v jednom ze svých vlastních náměsíčných snů.

V duchu uslyšela slova Gradyho Barnetta. „Tvůj profil je značně neobvyklý, tak neobvyklý, až se obávám, že je na hranici zvládnutelnosti. Musíš si dávat pozor a vyhýbat se stresu.“

Grady o ní řekl ještě něco dalšího, ale ne přímo jí. Sdělil něco své výzkumné asistentce. „Není divu, že je svobodná a žije sama. Její vzorce snového světla by vyděsily každého normálního chlapa. Myslí si, že mívá pravidelně zážitek mimo tělo.“

„Jdi k čertu, Grady Barnette,“ zašeptala do zrcadla.

Odsunula myšlenky na Gradyho stranou. Byla to historie, a dost ošklivá. Odešla z jeho laboratoře a neměla v úmyslu se tam někdy vrátit. Ve Městě iluzí byli i jiní parapsychologové.“

Soustředila se na svůj odraz v zrcadle a usoudila, že vypadá, jako by ji venku zastihla bouře a uhodil do ní blesk. Matně si vybavovala, že když se naposledy dívala do zrcadla, měla vlasy vyčesané do roztomilého drdůlku. Ale teď jí v rozcuchaných pramenech spadaly na ramena.

Byla si jistá, že včera ráno na sobě moc make-upu neměla – přes den ho nikdy moc nepoužívala. V jistou chvíli však zřejmě použila řasenku a tužku na oči. Výsledkem toho teď byly rozmazané šmouhy.

Vypadala, že strávila noc v nějakém laciném nočním klubu, než dovolila, aby ji zlý chlapec odvedl do toho typu hotelu, který pronajímal pokoje na hodinu.

Škrtni si toho zlého chlapce. Elias Coppersmith je možná zlý – to ještě nemohla vyloučit – ale rozhodně nebyl žádný chlapec.

Poslední dva měsíce zůstal v jejích záznamech označený jednoduše jako E. Coppersmith. To už bylo samo o sobě značně neobvyklé. Nebylo nic zvláštního, že se sběratelé snažili skrýt svou totožnost. Ti, kteří obchodovali na trhu se žhavými kameny – krystaly, křemeny a jantary – zůstávali obvykle raději v utajení. Jenomže Elias se svou totožností netajil už od začátku. Ovšem neměl moc na výběr. Požádal ji, aby našla dávno ztracené rodinné dědictví – jeho prsten – takže dávalo smysl, aby jí o rodině, která o ten klenot přišla, prozradil co nejvíc informací.

Ale až do nedávna ji znal jen pod její internetovou přezdívkou – Nálezkyně. Vlastnila také obchod, Vize, ale relikvie, kameny a drobnější starožitnosti a předměty, které tam vystavovala, nebyly většinou nijak zajímavé. Skutečné podnikání prováděla anonymně na černém trhu v podsvětí. Tenhle trh přitahoval podivíny a občas i nebezpečné lidi. Bylo jen rozumné neprozrazovat svou totožnost.

Její internetový obchod byl založený na diskrétnosti a anonymitě. Pracovala pouze na doporučení. Než se s ní potenciální klient spojil, byla si jistá, že byl řádně prověřen.

Jenomže nedávno udělala něco neobvyklého a prozradila svou identitu internetovému klientovi. Elias ji pozval na večeři. Už kdysi si stanovila pevné pravidlo, že s klienty na rande nechodí, ale pamatovala si, že kvůli Eliasovi ho porušila. E-mailová korespondence za poslední dva měsíce se rozvinula z pracovního vztahu do něčeho mnohem intimnějšího – přinejmenším pro ni. A tak to pozvání přijala.

A vzhledem k tomu, jak byla nyní oblečená, to vypadalo, že si na to rande opravdu vyšli. Jenomže ji pozval na večeři. Jak to, že skončili jako manželé, i když šlo jen o Příležitostné manželství? A nejen to, oba očividně strávili svou svatební noc v bezvědomí, v levném motelu ve Stínové zóně. To bylo rozhodně intimní, i když ne dobrým směrem.

Co se nám to stalo?

Popadla malinkou žínku a zkusila si vydrhnout tvář a zbavit se rozmazaného make-upu.

Když za chvíli vyšla z koupelny, cítila se trochu líp, ale představa, že bude čelit neznámému na vysokých podpatcích a ve velice krátkých a pomačkaných šatech, byla znepokojující.

Virgil se k ní rozběhl po podlaze. Zvedla ho a zastrčila si ho do podpaží.

Zadívala se na Eliase, který si zapínal bílou košili.

„Jsem připravená jako nikdy,“ oznámila. „Kam přesně půjdeme?“

Zvedl kopii oddacího listu. „Zkusíme se vrátit zpátky po vlastních stopách. Musíme zjistit, proč jsme se včera v noci vzali. Musí existovat nějaké logické zdůvodnění.“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poznámka autorky

1

2

3