Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

J. R. Ward: Vyvolená

Vydání první

Copyright © Love Conquers All, Inc., 2016

All rights reserved.

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint

of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2150. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Chosen, vydaného nakladatelstvím

Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York v roce 2017

Český překlad © 2017 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2017 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0766-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0767-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

J. R. Ward

VYVOLENÁ

Patnáctý díl

románového cyklu

BRATRSTVO ČERNÉ DÝKY

VĚNOVÁNO TOBĚ:

PO DLOUHÉ DOBĚ

SES STALA VYVOLENOU.

VÍTEJ DOMA.

PODĚKOVÁNÍ

Můj nesmírný vděk patří všem čtenářům Bratrstva černé dýky!

Moc děkuji za veškerou pomoc a vedení Stevenu Axelrodovi a Kaře Welshové. Taky děkuji všem z nakladatelství Ballantine – tyhle knihy jsou opravdu výsledkem týmové práce.

Zdravím Team Waud – vy víte, o koho jde. Bez vás by to jednoduše nešlo.

Nic z toho by se nemohlo uskutečnit, kdyby tu nebyli: můj milující manžel, který je mým rádcem a pečovatelem a vizionářem; moje báječná matka, která mi dala tolik lásky, že jí to nikdy nedokážu oplatit; moje rodina (pokrevní i adoptivní); a moji nejdražší přátelé.

Jo, a taky můj WriterAssistant, Naamah.

SLOVNÍČEK POJMŮ A VLASTNÍCH JMEN

ahstrux nohstrum

Soukromá stráž s oprávněním zabíjet, která je do své funkce jmenována králem.

ahvenge

Čin, jímž je vykonána smrtící odveta; typicky je prováděn milovaným.

Bratrstvo černé dýky

Elitně vycvičení upíří válečníci, kteří chrání svou rasu proti Vyhlazovací společnosti. Díky selektivnímu křížení v rámci svého druhu jsou bratři obdařeni mimořádnými tělesnými i duševními schopnostmi a rychlou regenerací organismu. Zpravidla nejsou pokrevně spřízněni a za členy Bratrstva je jmenují stávající členové. Jsou od přírody agresivní, tajnůstkářští, spoléhají sami na sebe a žijí stranou řadových upírů. S příslušníky jiných kast se stýkají jen výjimečně, především když se potřebují nakrmit. V říši upírů, kde o nich koluje řada legend, jsou zbožně uctíváni. Smrt jim může způsobit pouze vážné zranění, například střelná rána nebo probodnutí srdce.

bezduchý

Člověk zbavený duše, který pronásleduje a vyhlazuje upíry, člen Vyhlazovací společnosti. Bezduchého lze zabít pouze bodnou ranou do hrudi v místě, kde míval srdce; jinak jsou nesmrtelní. Nepijí, nejedí a nejsou schopni pohlavního styku. Vzhledem k tomu, že jejich pleť, veškeré ochlupení i duhovky časem ztrácejí pigment, jsou plavovlasí, bledí a mají světlé oči; voní po kojeneckém zásypu. Po uvedení do řádu Omegou uschovají na bezpečné místo keramický hrnek, v němž je uloženo jejich srdce, které jim bylo vyjmuto při iniciaci.

cohntehst

Konflikt mezi dvěma upíry soupeřícími o právo milovat se s upírkou.

Dhunhd

Peklo.

doggen

Podle hierarchie v upíří společnosti příslušník kasty služebnictva. Svým pánům slouží v duchu konzervativních zvyklostí a dodržují formální společenská pravidla chování i oblékání. Denní světlo jim neublíží, ale poměrně rychle stárnou. Průměrná délka života doggenů činí pět set let.

ehros

Vyvolená vyškolená v oblasti sexuálního umění.

exhile dhoble

Zlé nebo prokleté dvojče, to, které se narodí jako druhé.

ghardian

Strážce jedince. Existují různé stupně ghardianů, přičemž nejmocnější je whard, jemuž je svěřena do péče upírka, na niž se vztahuje sehkluze.

glymera

Společenské jádro upírské aristokracie, zhruba odpovídající anglické společenské smetánce z období regentství (začátek 19. století).

hellren

Upír mužského rodu spojený manželským slibem s upírem ženského rodu. Muži můžou mít i více manželek.

hyslop

Výraz označující selhání úsudku, jež zpravidla bývá důsledkem ohrožení mechanických funkcí vozidla nebo jiného motorizovaného dopravního prostředku. Kupříkladu když někdo nechá klíče v autě, které zůstane přes noc zaparkované před domovem rodiny, načež je řečené auto ukradeno.

chrih

Ve Staré řeči symbol ctihodné smrti.

Krypta

Posvátná hrobka Bratrstva černé dýky, využívaná jednak k obřadům a jednak jako úložiště keramických nádob bezduchých. Rituály konané v Kryptě zahrnují zasvěcení, pohřby a kázeňská řízení s bratry. Na posvátnou půdu mají přístup jen členové Bratrstva, Stvořitelka nebo uchazeči o přijetí mezi válečníky.

leahdyr

Mocný a vlivný jedinec.

leelan

Výraz něhy a lásky (volně přeloženo „nejdražší“).

lewlhen

Dar.

lheag

Uctivý výraz, jímž sexuálně podřízený subjekt oslovuje dominantní osobu.

Lhenihan

Bájný tvor, vyhlášený svou sexuální náruživostí. V moderním slangu označení muže nadpřirozených rozměrů a sexuální výkonnosti.

lys

Mučicí nástroj používaný k odstranění očí.

mahmen

Matka, používáno jako označení skutečného stavu i jako výraz náklonnosti.

mhis

Kamufláž určitého hmotného prostředí; vytvoření iluzorního pole.

nalla (ž. r.) nebo nallum (m. r.)

Lichotivé označení, znamená „milovaná/milovaný“.

newling

Nedotčená mužem; panna.

období potřeby

Doba plodnosti upíra ženského pohlaví. Obvykle trvá dva dny a provází ji silná sexuální touha. Poprvé nastupuje přibližně pět let po proměně a poté vždy jednou za dekádu. Jsou-li upíři mužského rodu v blízkosti ženy, která prochází obdobím potřeby, do určité míry na ni reagují. Tato perioda může být velmi nebezpečná, protože mezi soupeřícími muži často dochází ke rvačkám, zejména pokud dotyčná žena nemá druha.

Omega

Ďábelská tajemná postava mužského principu, která pronásleduje a hubí upíry ze zášti vůči Stvořitelce. Existuje v nadčasové říši a disponuje obrovskou mocí, neovládá však zázrak stvoření, ani nedokáže vdechnout nový život.

otrok krve

Upír mužského nebo ženského rodu, který je nucen poskytovat krev jinému příslušníku své rasy. Od tohoto zvyku se většinou upustilo, nicméně ho zákon nezakazuje.

phearsom

Výraz označující potenci mužských pohlavních orgánů. V doslovném překladu přibližně „zaslouží si vstoupit do lůna ženy“.

princeps

Nejvyšší stupeň upíří aristokracie, nad nímž stojí jen členové První rodiny nebo Vyvolené Stvořitelky. Nositel tohoto titulu se s ním musí narodit; titul nemůže být udělen.

proměna

Klíčový okamžik v životě upíra, kdy se on nebo ona mění v dospělého příslušníka rasy. Poté se musí živit krví jedince opačného pohlaví, aby přežil, a nesmí se vystavovat slunci. K proměně dochází zpravidla po dovršení pětadvacátého roku života. Někteří upíři, především muži, proměnu nepřežijí. Před proměnou je upír zesláblý a netečný, nejeví zájem o sex a nedokáže se dematerializovat.

První rodina

Král a královna upírů včetně všech jejich případných potomků.

pyrokant

Označuje kritickou slabinu konkrétního jedince. Může být vnitřní, například závislost, nebo vnější, například milenec.

rahlman

Spasitel.

rythus

Rituální způsob usmíření či nápravy, jejž navrhuje ten, kdo urazil druhou osobu nebo spáchal přestupek. Je-li nabídka rythu přijata, poškozený vybere zbraň, již použije proti provinilci, který nemá možnost obrany.

sehkluze

Stav určité izolace či odloučení, který král uděluje upírce na základě žádosti jejích rodinných příslušníků. Na upírku dohlíží poručník, whard, zpravidla nejstarší člen její domácnosti, který má ze svého titulu právo rozhodovat o způsobu jejího života a dle vlastního uvážení jí může buď zcela, nebo částečně zabránit v kontaktu s okolním světem.

shellan

Upír ženského rodu spojený manželským slibem s upírem mužského rodu. Vzhledem k silně majetnickému chování zadaného muže mívají ženy pouze jednoho druha.

Stín

Nadčasová říše, v níž se mrtví setkávají se svými blízkými a kde tráví věčnost.

Stvořitelka

Tajemná síla ženského principu, která uděluje privilegia, je rádkyní krále a správkyní upířích archivů. Žije v nadčasové říši a je obdařena nesmírnou mocí. Ovládá umění stvoření, které uplatnila při zrodu populace upírů.

symphath

Poddruh upíra; mimo jiné je charakterizován též schopností a touhou manipulovat s emocemi druhých (např. výměna energie). Historicky byli symphathové diskriminováni a v určitých obdobích na ně upíři pořádali štvanice. Jsou na pokraji vyhynutí.

trahyner

Oslovení používané mezi dvěma upíry mužského rodu, kteří vůči sobě navzájem chovají hluboký obdiv a přízeň; volně přeloženo „milovaný přítel“.

upír

Příslušník druhu odlišného od jedinců Homo sapiens. Aby upíři přežili, musí pít krev opačného pohlaví. Naživu je udrží i lidská krev, ale takto nabytá síla rychle pomíjí. Po proměně, k níž dochází kolem dvacátého pátého roku života, se upíři nesmějí vystavovat slunci a pravidelně se musí krmit krví. Po kousnutí upírem ani po smíšení krve obou druhů se člověk v upíra nemění, avšak jsou známy vzácné případy, kdy došlo ke zkřížení upíra s jinými druhy. Upíři se můžou kdykoli dematerializovat, ale při této činnosti se musí plně soustředit a oprostit se od veškerých emocí; nesmějí s sebou přenášet těžké předměty. Dokážou odstranit z lidského mozku vzpomínky, ale jen pokud jsou krátkodobé. Upíři se dožívají až tisíce let, někdy i déle.

urozený

Nejvyšší šlechtická hodnost mezi upíří aristokracií, hned po První rodině nebo Vyvolených ve službách Stvořitelky. Titulu se nabývá narozením, nikoli propůjčením.

Vyhlazovací společnost

Řád zabijáků vytvořený Omegou za účelem vyhlazení populace upírů.

Vyvolená

Upírka, vychovávaná podle přísných pravidel, předurčená do služeb Stvořitelky. Tyto ženy pocházejí z urozených rodin a jsou založeny spíše duchovně než světsky. S muži se nestýkají vůbec nebo jen zřídka, ale v zájmu zachování aristokratické rodové linie se můžou provdat za válečníka, kterého vybírá Stvořitelka. Umí předpovídat budoucnost. Kdysi se jejich krví krmili nezadaní členové Bratrstva, ale samotní bratři tuto zásadu zrušili.

wahlker

Poutník. Jedinec, který zemřel a vrátil se do života ze Stínu. Wahlkerům se dostává velké úcty a jsou ctěni a váženi pro námahu, kterou podstoupili.

whard

Kmotr nebo kmotra jedince.

PROLOG

STARÁ ZEMĚ, 1731

Světlo ohně z mělkého ohniště se sápalo na vlhké stěny jeskyně, hrubá skála ronila stíny. Před hliněnou dělohou zuřila ohromná sněhová bouře, skučení zlobného větru se rozléhalo ústím přístřeší a přidávalo se ke křiku ženy na porodním kavalci.

„Je to chlapec,“ lapala po vzduchu mezi stahy. „Muž!“

Nad jejím ležícím, zápolícím tělem se jako kletba tyčil bratr černé dýky Hharm a nijak se netrápil její bolestí.

„To se brzy dozvíme.“

„Stanu se tvou družkou. Slíbils…“

Slova jí uvízla v hrdle a obličej se ohavně svraštil, jak se jí útroby sevřely, aby vypudily jeho potomka přímo před očima otce. Hharm uvažoval nad tím, jak je tahle aristokratka v porodních bolestech nepřitažlivá. Nebývala taková, když se s ní poprvé setkal a svedl ji. Tehdy byla spořádaná, oděná v saténu, řádná nádoba pro jeho odkaz s navoněnou pokožkou a lesklými, bujnými vlasy. Teď? Bylo z ní všeho všudy jen zvíře, zpocené a šlachovité – a proč to trvá tak dlouho? Proces ho nudil, uráželo ho, že jí musí posluhovat. Tohle je práce pro ženy, ne pro válečníka, jako je on.

Ale nepřijme ji za svou družku, dokud nebude muset.

Jestli je to syn, za kterého se modlil? Pak ano, legalizuje dítě prostřednictvím řádného obřadu a dopřeje této ženě status, o němž tvrdí, že na něj má nárok. Pokud ne? Odejde a ona nic neřekne, protože v očích své vrstvy je zkažená, ztratila čistotu, když bylo zoráno její políčko.

Po pravdě řečeno, Hharm usoudil, že je na čase, aby se usadil. Po staletích hýření a zvráceností na něj začínal doléhat věk a poprvé začal uvažovat o odkazu, který po sobě zanechá. V současnosti měl parchantů habaděj, o plodech svého moudí nevěděl, nezáleželo mu na nich, nikdy se s nimi nestýkal – a velmi dlouho byli jen přijatelným vedlejším produktem, za nějž neodpovídal nikomu a ničemu.

Nyní však… shledal, že touží po řádném rodokmenu. A také tu byl problém mnoha dluhů z hazardu, které by za něj otec této ženy klidně mohl uhradit – ačkoliv znovu zdůrazňuje, pokud to nebude syn, nespojí se s ní. Není blázen, ani se nebude kurvit za pár grošů. A co víc, existuje nespočet žen z řad glymery, které prahnou po společenském postavení družky člena Bratrstva černé dýky.

Hharm nepřijme žádný závazek, dokud nebude mít mužského potomka, jehož by mohl řádně vychovávat od první noci.

„Ovládej se,“ vyštěkl, když znovu vykřikla, až mu zazvonilo v uších. „Buď zticha.“

Jako ve všem mu však i v tomhle vzdorovala. „Už to bude…! Tvůj syn přichází na svět!“

Košile, kterou měla na sobě, se jí vyhrnula až k úpatí zvětšených prsů, svírala ji zaťatýma rukama, napjaté a zaoblené břicho se nestydatě vystavovalo, hubená a bledá stehna roztažená doširoka. To, co vycházelo z jejího lůna, bylo nechutné; měl to být jemný a půvabný vstup pro přijetí muže, ale teď z toho vytékaly všemožné tekutiny a výměšky, maso napuchlé a znetvořené.

Ne, už nikdy tam nevnikne. Syn nesyn, družka nedružka, tu nechutnost, co teď má před očima, už z paměti nevymaže.

Naštěstí byla dohodnutá spojení mezi aristokraty běžná – ne že by mu vadilo, kdyby nebyla. Její potřeby nejsou nijak důležité.

„Jde k tobě!“ křičela, zakláněla hlavu a prsty škrábala do hlíny pod sebou. „Tvůj syn… Tady ho máš!“

Hharm svraštil čelo a pak vytřeštil oči a rozkročil se. Nemýlila se. Opravdu, z jejího nitra cosi vystupovalo… Bylo to…

Něco odporného. Strašlivého, znetvořeného…

Noha. Je to noha?

„Vyjmi svého syna z mého těla,“ nařizovala mezi těžkým oddechováním. „Vytáhni ho ze mě a přitiskni ho k srdci, věz, že je krví tvé krve!“

Opásaný zbraněmi a výstrojí padl Hharm na kolena, když se objevila druhá nožka.

„Vytáhni ho! Vytáhni ho!“ Krev vytryskla a žena znovu vykřikla a dítě nezměnilo svou pozici. „Pomoz mi! Uvízl!“

Hharm se nepřibližoval k té zápolící ohavnosti a v duchu se ptal, kolik žen, jež oplodnil, tímhle prošlo. Je to vždycky tak nepříjemné, nebo je pouze taková slaboška?

Opravdu, měl ji nechat, ať si to zvládne sama, ale nevěřil jí. Jediná možnost, jak získat jistotu, že jeho dítě je mužského pohlaví, byla přítomnost u porodního lůžka. Jinak by byla klidně schopná vyměnit daleko méně žádoucí dceru za kýženého mužského potomka – z jiného semene.

Byla to koneckonců dojednaná transakce a on velmi dobře věděl, jak snadno se takové věci dají ošidit.

Zvuk, který vzápětí vyšel z ženina hrdla, byl tak hlasitý a trval tak dlouho, až ho to vyrušilo z myšlenek. Pak následovalo hekání, špinavé, zkrvavené ruce ženy sevřely vnitřní strany stehen a táhly je vzhůru a od sebe, aby co nejvíc rozšířily otvor jejího lůna. A právě když už si s jistotou říkal, že umírá, když zvažoval, zda je bude muset oba pohřbít – a rázem usoudil, že ne, protože lesní zvěř ostatky ochotně pozře – dítě poskočilo o kus dál vpřed, protože zdolalo nějakou vnitřní překážku.

A bylo to tam.

Hharm se vrhl vpřed. „Můj syn!“

Bez rozmýšlení vztáhl ruce a popadl kluzké kotníčky. Žilo, dítě silou kopalo, zápolilo se stísněnými prostory porodních cest.

„Pojď ke mně, můj synu,“ nařizoval Hharm a táhl.

Žena se svíjela bolestí, ale on na ni nemyslel. Ruce – maličké, dokonale zformované ručičky – se objevily jako další spolu s kulatým bříškem a hrudníčkem, který i u novorozence sliboval jednou ohromnou šíři.

„Válečník! To je válečník!“ Hharmovi prudce bušilo srdce, vítězosláva mu duněla v uších. „Můj syn ponese mé jméno! Bude se jmenovat Hharm, jako před ním já!“

Žena zvedla hlavu, žíly na krku jí vyvstávaly jako hrubé provazce pod příliš bledou pokožkou. „Stanu se tvou družkou,“ sípala. „Přísahej na to… Přísahej na svou čest, nebo ho v sobě budu držet, dokud nezmodrá a nevstoupí do Stínu.“

Hharm se chladně usmál, vycenil tesáky. A pak vytasil z pouzdra na hrudi jednu černou dýku. Otočil ji hrotem dolů a přiložil k jejímu podbřišku.

„Vykuchám tě docela ochotně jako laň, abych ho osvobodil, nalla.“

„A kdo bude tvého milovaného syna krmit? Tvé sémě nepřežije, když ho nebudu živit.“

Hharm se zamyslel nad běsnící bouří venku. Jak daleko jsou od upířích osad? Jak málo ví o potřebách dítěte?

„Staneš se mým druhem, jak jsi slíbil,“ sténala. „Přísahej!“

Oči měla podlité krví a šílené, dlouhé vlasy zpocené a zcuchané, svým tělem ho už nikdy nevzruší. Její logika ho však zaujala. Ztratit, co chce, tváří v tvář přesně té úmluvě, kterou byl ochoten uzavřít, jenom proto, že ji ona prezentuje jako svou vůli – to nebylo moudré.

„Přísahám,“ zahučel.

Nato znovu zatlačila a ano, teď už jí pomáhal, táhl v rytmu tlačení.

„Už jde… už…“

Dítě vyrazilo ven ve spěchu, vytryskla s ním i tekutina, a když Hharm chytil svého syna do dlaní, poznal nečekanou radost, tak silnou…

Přimhouřil oči, když spočinul zrakem na obličeji dítěte. V domnění, že ho zakrývá jakási membrána nebo něco podobného, přejel dlaní po tváři, v níž se mísila jeho a ženina podoba.

Běda… Nic se tím nezměnilo.

„Co je to za prokletí?“ otázal se. „Co je… tohle za prokletí!“

Kapitola první

CALDWELLSKÉ HORY, STÁT NEW YORK, SOUČASNOST

Bratrstvo černé dýky ho udržovalo naživu, aby ho mohlo zabít.

Vzhledem k počtu Xcorových pozemských skutků, které byly přinejlepším násilné a přinejhorším přímo zvrácené, se zdálo, že takový konec je na místě.

Narodil se za jedné zimní noci, během sněhové bouře, jež vstoupila do dějin. Hluboko ve vlhké a špinavé jeskyni, zatímco se nad Starou zemí proháněly ledové poryvy větru, křičela a krvácela žena, jež ho nosila pod srdcem, aby porodila bratrovi černé dýky Hharmovi syna, jehož od ní požadoval.

Byl zoufale vytoužený.

Dokud nepřišel na svět celý.

A to byl začátek jeho příběhu… který ho nakonec zavedl až sem.

Do jiné jeskyně. Do jiného prosincového večera. A stejně jako když přišel na svět, i teď mu na uvítanou skučel vítr, ačkoliv tentokrát šlo o návrat k vědomí oproti vypuzení do samostatného života, k němuž došlo tehdy.

Stejně jako novorozeně mohl jen pramálo ovládat své tělo. Byl znehybněný, a to by platilo i bez ocelových řetězů a tyčí, které měl zamčené přes hruď, boky, stehna. Přístroje, jež byly v rozporu s rustikálním prostředím, mu pípaly za hlavou a monitorovaly dech, pulz, krevní tlak.

Namáhavě jako nenaolejované soustrojí mu v lebce začínal jaksepatří fungovat mozek, a když se myšlenky konečně shlukly a vytvořily racionální sekvence, vybavil si sérii událostí, v jejichž důsledku se on, vůdce Bastardů, ocitl v zajetí nepřátel: útok zezadu, pád s otřesem mozku, mrtvice nebo něco takového, po čem zůstal upoutaný na lůžko a napojený na přístroje.

Vydaný na milost a spíše nemilost bratrům.

Jednou či dvakrát během zajetí vyplul k hladině vědomí, zaznamenal své věznitele a prostředí této podzemní chodby, ze záhadných důvodů lemované regály s všemožnými nádobami. Návrat k vědomí však nikdy nevydržel dlouho, spojení v jeho duševní aréně se nedalo udržet delší čas.

Tohle procitnutí však bylo jiné. Vnímal posun v myšlení. To, co bylo zraněno, se konečně zahojilo a on se vrátil z mlhavé krajiny ani-života-ani-smrti – a zůstal na straně živých.

„… fakt o strach je Tohr.“

Konec věty, pronesené jakýmsi mužem, pronikl Xcorovi do ucha jako série vibrací, jejichž význam přicházel až opožděně, a zatímco slova doháněla slabiky, stočil za nimi pohled. Dvě po zuby ozbrojené postavy v černém k němu stály zády a on znovu zavřel víčka, protože nechtěl prozradit změnu svého stavu. Jejich totožnost však zaznamenal.

„Ne, ten je v pohodě.“ Ozvalo se slabé škrábnutí a pak k Xcorovi dolehla sytá vůně tabáku. „A jestli ujede, budu tam.“

Hluboký hlas, který promluvil jako první, zněl suše. „Abys našeho bratra zatáhl zpátky do řady – nebo abys mu pomohl tenhle kus flákoty zavraždit?“

Bratr Vishous se zasmál jako sériový vrah. „To si o mně sakra myslíš pěkné věci.“

To je div, že spolu nevycházíme lépe, říkal si Xcor. Tihle muži byli stejně krvežízniví jako on.

Takové spojenectví však nikdy nevznikne. Bratrstvo a Bastardi stáli odjakživa na opačných stranách Wrathova kralování, hranici narýsovala dráha kulky, kterou Xcor vystřelil do hrdla právoplatného vůdce upíří rasy.

A cenu za velezradu zaplatí tady a už brzy.

Samozřejmě, ironií bylo, že mezitím vstoupila do jeho osudu opačně působící síla a zanesla jeho ctižádost i ohnisko zájmu daleko, předaleko od trůnu. Ne že by o tom Bratrstvo něco vědělo – a ne že by mu na tom záleželo. Kromě záliby ve válčení měli on a bratři ještě jeden základní společný rys: odpouštění je pro slabochy, milosrdenství je čin ubohých, soucit je vlastností žen, nikdy bojovníků.

I kdyby jim bylo známo, že už nechová vůči Wrathovi žádnou nevraživost, nepropustili by ho z důvodů, které si právem vysloužil. A vzhledem k tomu, co všechno se událo, necítil trpkost ani hněv kvůli tomu, co ho čeká. Taková už je povaha konfliktu.

Pociťoval však smutek – což pro něj bylo něco neznámého.

Z paměti mu vyvstal obraz, který mu bral dech. Byla na něm vysoká, štíhlá žena v bílém rouchu posvátných Vyvolených Stvořitelky. Blond vlasy se jí vlnily přes ramena až k bokům a vlály v mírném vánku a její oči měly barvu nefritu, úsměv se podobal požehnání, jež si ničím nezasloužil.

Vyvolená Layla pro něj všechno změnila, přeměnila Bratrstvo z cíle ve snesitelnou veličinu, z nepřátele v únosného spoluobyvatele světa.

Za ten krátký rok a půl, co ji Xcor znal, ovlivnila jeho černou duši víc než všichni před ním, posunula ho o větší vzdálenost a v kratším čase, než by kdy považoval za možné.

Dhestroyer, Vishousův spolubratr, promluvil znovu. „Abych řekl pravdu, Tohr má pravdu, když chce toho šmejda rozpárat. Zaslouží si to.“

Bratr Vishous zaklel. „To si myslíme všichni. Bude těžké zařídit, aby pro něj nakonec něco zbylo.“

A to je právě rébus, říkal si Xcor za zavřenými víčky. Jediná možná cesta z tohohle smrtícího scénáře je prozradit lásku, kterou našel k ženě, jež mu nepatří, nikdy nepatřila a nikdy patřit nebude.

On by však neobětoval Vyvolenou Laylu nikomu a ničemu.

Ani pro vlastní záchranu.

Tohr procházel borovým lesem na hoře Bratrstva, zmrzlá země mu křupala pod bagančaty a mrazivý vítr mu vanul přímo do obličeje. Cítil, jak se mu těsně v patách jako stíny táhnou jeho ztráty, chmurný, truchlivý zástup, hmatatelný jako okovy.

Pocit, že ho pronásledují jeho mrtví, mu připomínal všechny ty paranormální televizní pořady, ty, co se snaží určit, zda duchové skutečně existují. Taková tuna kravin. Lidská hysterie kolem údajných mlžných entit, vznášejících se nad schodišti a způsobujících vrzání neviditelných kroků ve starých domech, byla náramně typická pro tenhle sebestředný, dramaticky uvažující méněcenný druh. O jednu věc víc, co na nich Tohr nenáviděl.

A jako obvykle byli úplně vedle.

Mrtví vás jednoznačně sakra straší, přejíždějí vám studenými prsty vzpomínek po zátylku, až už se nemůžete rozhodnout, jestli se vám chce řvát, protože se vám po nich stýská… nebo protože chcete, aby vám už dali pokoj.

Stopují vás za noci a plíží se dnem a ponechávají po sobě minové pole spouštěčů smutku.

Patří jim vaše první a poslední myšlenka, jsou filtr, který se snažíte potlačit, neviditelnou bariérou mezi vámi a všemi ostatními.

Někdy k vám dokonce patří i víc než osoby ve vašem životě, jichž se můžete skutečně dotknout a obejmout je.

Takže jo, nikdo nepotřebuje nějaký blbý televizní pořad, aby vám dokazoval, co už víte. I když Tohr našel lásku k jiné ženě, jeho první shellan Wellsie a nenarozený syn, jehož nosila pod srdcem, když ji zabila Vyhlazovací společnost, se od něj nikdy nevzdálili víc než vlastní pokožka.

A teď došlo v domácnosti Bratrstva k dalšímu úmrtí.

Trezova družka Selena odešla do Stínu před pouhými několika měsíci, zemřela na chorobu, která se nedala vyléčit, zmírnit ani pochopit.

Tohr se od té doby pořádně nevyspal.

Znovu se zaměřil na okolní jehličnany, shýbl se, odstrčil z cesty větev a pak obešel padlý kmen. Mohl se do místa určení odhmotnit, ale mozek se mu tak divoce zmítal ve vězení lebky, až pochyboval, že by se dokázal dostatečně soustředit.

Selenina smrt pro něj byla obrovitý spouštěč, událost, týkající se třetích stran, která se však přesto chopila skleněného těžítka jeho mysli a zatřepala jím tak prudce, až vločky sněhu uvnitř něj svištěly na všechny strany a odmítaly se usadit.

Byl dole ve výcvikovém centru, když odešla do Stínu, a okamžik její smrti nebyl tichý. Doprovázel ho zvuk vyrvaný z Trezovy duše, zvukový ekvivalent náhrobku – a ten Tohr dobře znal. Sám ho ze sebe vydal, když se dozvěděl o úmrtí své ženy.

Takže jo, na křídlech bolesti své lásky odplula Selena ze země do Stínu…

Vymanit se z myšlenkové smyčky bylo jako snažit se vytáhnout auto z rokle, vyžadovalo to nesmírné úsilí a pokrok přicházel po centimetrech.

Ale dál lesem, mezi stromy, zimní nocí, drtit všechno pod nohama a za sebou cítit šepot duchů.

Krypta představovala sanctum sanctorum Bratrstva černé dýky: skryté místo, kde probíhalo zasvěcení, konaly se tajné schůze a uchovávaly se tam nádoby zabitých bezduchých. Nalézala se hluboko pod zemí, v labyrintu vytvořeném přírodou, a tradičně sem neměl přístup nikdo, kdo neprošel obřadem a nebyl označkován jako bratr.

Tohle pravidlo se však dalo zmírnit aspoň s ohledem na půlkilometrovou vstupní chodbu.

Když se ocitl u nenápadného vstupu do jeskyně, zastavil se a vnímal, jak se v něm vzdouvá hněv.

Poprvé po celou dobu, co byl bratrem, nebyl vítaný.

A to jen kvůli velezrádci.

Za branou se nalézalo Xcorovo tělo, v polovině chodby lemované policemi, leželo na vozíku, jeho životní sílu monitorovaly a udržovaly v chodu přístroje.

Dokud se neprobudí a nebude ho možné vyslechnout, nesmí Tohr dovnitř.

A jeho bratři mají pravdu, když mu nedůvěřují.

Zavřel oči a v duchu uviděl krále postřeleného do hrdla, znovu prožíval okamžik, kdy Wrathův život odplýval spolu s rudou krví, zase viděl tu scénu, kdy Tohr musel zachránit posledního čistokrevného upíra na planetě, vyříznout mu otvor vpředu na hrdle a zastrčit do jícnu brčko na pití.

Atentát nařídil Xcor. Xcor přikázal jedomu ze svých bojovníků prohnat kuli tělem čestného muže, zosnoval s glymerou svržení právoplatného vůdce – jenže to se tomu šmejdovi nepovedlo. Wrath přežil navzdory pravděpodobnosti a v prvních demokratických volbách v dějinách rasy byl ustanoven vůdcem všech upírů. Toto postavení teď už nezastával na základě svého původu, nýbrž všeobecného konsensu.

Takže si můžeš trhnout nohou, hajzle.

Tohr zaťal pěsti a vůbec nevnímal zavrzání kožených rukavic a tísnivé svírání na hřbetě kloubů. Vnímal jen nenávist tak hlubokou, jako by šlo o smrtelnou chorobu.

Osud uznal za vhodné připravit ho o tři nejbližší. Osud mu ukradl shellan a dítě a pak vzal Trezovi jeho lásku. Chcete mluvit o rovnováze ve vesmíru? Fajn. On také toužil po rovnováze a ta vznikne, teprve až zlomí Xcorovi vaz a vyrve mu ještě teplé srdce z těla.

Je nejvyšší čas, aby ten zdroj všeho zla zmizel z oběhu, a on bude tím, kdo sakra vyrovná skóre.

A čekání už skončilo. I když si vážil svých bratrů, nebude už brzdit. Dnešní noc je pro něj smutným výročím a on dá svému smutku speciální dárek.

Oslava začíná.

Kapitola druhá

Nízká křišťálová sklenice byla tak čistá, tak prostá skvrn od mýdla, prachu a smítek, až byl její korpus stejný jako vzduch a voda uvnitř: úplně neviditelný.

Napůl plná, uvažovala Vyvolená Layla. Nebo napůl prázdná?

Seděla na čalouněné stoličce mezi dvěma umývadly se zlatými bateriemi a před zlaceným zrcadlem, v němž se odrážela hluboká vana za jejími zády, a zírala na hladinu tekutiny. Hladina byla konkávní, voda nepatrně vzlínala po vnitřní straně skla, jako by ctižádostivější molekuly toužily vyšplhat ze svého vězení a uniknout.

Obdivovala jejich úsilí, i když jí bylo líto jeho marnosti. Dobře věděla, jaké to je chtít se osvobodit z místa, kde jste se ocitli nikoli vlastní vinou.

Po staletí byla jako ta voda ve sklenici, přelitá nevědomky, pouze díky svému původu do služebné role Stvořitelky. Spolu se svými sestrami dlouho konala posvátné povinnosti Vyvolených nahoře ve Svatyni, uctívala matku rasy, zaznamenávala pozemské události pro upíří potomstvo, očekávala ustanovení nového Primala, aby mohla být oplodněna a dát život dalším Vyvoleným a dalším bratrům.

Jenže to všechno už odvál čas.

Sklonila se nad sklenici a zadívala se důkladněji na vodu. Byla vyškolená jako ehros, ne jako písařka, ale dobře se vyznala v praxi nahlížení do pozorovacích mís a plnění úlohy svědka dějin. V Chrámu písma vysedávaly Vyvolené, jejichž úkolem bylo zaznamenávat příběhy a rodokmeny rasy, dlouhé hodiny pozorovaly, jak se odvíjejí narození a úmrtí, lásky a posvátná spojení, války a časy míru. Štíhlýma rukama s posvátnými brky zanášely na pergamen detaily, udržovaly stopu toho všeho.

Neviděla žádné obrazy. Ne tady na zemi.

A nahoře už nebyly žádné svědkyně.

Nakonec přišel nový Primal. Ale místo aby spal s celou stájí žen a pokračoval v chovném programu Stvořitelky, učinil nevídaný krok a všechny je osvobodil. Phury, bratr černé dýky, porušil zatuchlou, polámanou tradici, rozbil pouta a tím získaly Vyvolené, jež žily v ústraní od svého plánovaného narození, svobodu. Už nebyly živými, dýchajícími zástupkyněmi zkostnatělých tradic, staly se z nich individuality, rozvíjely si vlastní záliby a nelibosti, vstupovaly do vod pozemské reality, hledaly a nalézaly osudy, jejichž středem byly ony samy, a ne jejich služebnost.

Tím dal do pohybu skon nesmrtelné.

Stvořitelka už neexistovala.

Její rodný syn, bratr černé dýky Vishous, se za ní vydal nahoru do Svatyně a shledal, že zmizela; poslední zprávu napsala do větru, čitelnou pouze pro jeho oči.

Uvedla, že vybrala svého nástupce.

Nikdo nevěděl, kdo jím je.

Layla se vsedě napřímila a zadívala se na bílý župan, který měla na sobě. Nebylo to posvátné roucho, jímž se po léta halila. Ne, tohle bylo odněkud, kde se to jmenovalo Pottery Barn, a Qhuinn jí to koupil teprve minulý týden. Při tak prudkém nástupu zimy se staral, aby matka jeho dětí byla vždy v teple, vždy opečovaná.

Layla si sjela rukou k břichu, teď už plochému. Poté, co mnoho měsíců nosila pod srdcem jejich dceru Lyric a syna Rhampage, bylo zvláštní a současně dobře známé nemít nic v děloze…

Šepotavé hlasy, tlumené a hluboké, pronikly dveřmi, jež za sebou předtím zavřela.

Přišla sem z ložnice, aby použila toaletu.

Otálela poté, co si umyla ruce –

Qhuinn a Blay byli jako obvykle u dětí. Chovali je. Žvatlali na ně.

Každý večer se musela obrnit, aby byla svědkem lásky, ne mezi nimi a dětmi… nýbrž mezi dvěma muži. Věru, mezi otci panovalo mocné, nádherné vzájemné pouto, a přestože to bylo krásné, pociťovala v té záři tím víc chladnou prázdnotu vlastní existence.

Setřela si slzu a nařídila si, aby se vzpamatovala. Nemůže se vrátit do ložnice s příliš lesklýma očima a červeným nosem a zardělými lícemi. Tohle má být pro jejich pětičlennou rodinu radostný čas. Když dvojčata přežila překotný porod a Layla se z něj také zotavila, mají se všichni kochat úlevou, že jsou živí a zdraví.

Teď má být život radostný.

Místo toho byla jako ta smutná voda v neviditelné sklenici, co se dobývá ven.

Tentokrát si však vězení vyrobila sama, nepřinesl jí ho náhodný genetický los.

Definice velezrady, aspoň podle slovníku, zněla „čin, jímž je někdo nebo něco zrazeno“…

Zaklepání na zavřené dveře bylo tiché. „Laylo?“

Popotáhla a otočila jedním kohoutkem. „Ahoj!“

Blayův hlas byl tichý jako vždy. „Jsi tam v pořádku?“

„Ach, jistě. Rozhodla jsem se dopřát si trochu péče o pleť. Hned přijdu.“

Vstala, sklonila se a opláchla si líce. Pak si promnula čelo a bradu žínkou, aby byl ruměnec na pokožce rozmístěný rovnoměrněji. Utáhla si vázačku županu, napřímila ramena, přistoupila ke dveřím a modlila se, aby se vydržela ovládat tak dlouho, než je vyžene k Poslednímu jídlu.

Dostalo se jí ale odkladu.

Když otevřela, Blay a Qhuinn se po ní ani nepodívali. Skláněli se nad postýlkou Lyric.

„… Layliny oči,“ říkal Blay, sahal dovnitř a nechával dítě chytat svůj prst. „Určitě.“

„Má taky vlasy po své mahmen. Chci říct, koukej, jak z nich vyráží blond barva.“

Jejich láska k maličkým byla opojně zářivá, svítila jim z obličejů, prohřívala hlasy, zmírňovala pohyby, takže všechno dělali opatrně. A přesto nebyla tím, na co se Layla zaměřila.

Pohled jí ulpěl na Qhuinnově široké dlani, která přejížděla nahoru a dolů po Blayových zádech. Něžné spojení bylo oboustranně podvědomé, nabídka i přijetí nepředstavovaly vůbec nic, a přesto byly vším, na čem záleželo. A jak to přes místnost pozorovala, musela zase rychle mrkat.

Někdy bývají laskavost a láska pro diváka stejně obtížné jako násilí. Někdy, když přihlížíte zvenčí a sledujete dva sehrané lidi, je to jako scéna z filmového hororu – taková ta věc, od které se toužíte odvrátit, zapomenout na ni, zaplašit ji ze vzpomínek – zvlášť když se chystáte strávit den v posteli a čekají vás hodiny samoty ve tmě.

Vědomí, že takovouhle mimořádnou lásku nikdy s nikým neprožije, bylo…

Qhuinn na ni pohlédl. „Jé, ahoj.“

Napřímil se a usmál, ale nedala se oklamat. Přejížděl po ní očima, jako by vytvářel její psychologický profil – ačkoliv možná tomu tak nebylo. Možná z ní jen mluvila paranoia.

Už vůbec nežila dvojí život. A přesto jakási krutá ironie, která byla zřejmě oblíbeným zdrojem zábavy osudu, za úlevu pro své svědomí zaplatila vlastní existencí.

A jak by mohla opustit své děti?

„… dobře? Laylo?“

Qhuinn vraštil čelo. Vzpamatovala se a přiměla k úsměvu. „Ach, cítím se velmi dobře.“ Domnívala se, že šlo o dotaz na její blaho. „Prostě skvěle, skutečně.“

Ve snaze potvrdit svou lež přistoupila k postýlkám. Rhampage neboli Rhamp, jak mu říkali, se bránil potřebě spánku, a když jeho sestřička zabroukala, otočil hlavu a natáhl ručku.

Zvláštní, už v takhle útlém věku jako by chápal své postavení a chtěl ji ochraňovat.

Bylo to původem. Qhuinn byl příslušníkem aristokracie, výsledkem mnoha generací selektivního párování, a i když ho „defekt“ v podobě jednoho modrého a jednoho zeleného oka uvrhl do opovržení glymery i vlastní rodiny, ctihodná povaha jeho původu se nedala popírat. A ani dopad jeho fyzického vzezření. Měřil dost přes metr pětadevadesát, tělo měl samý sval, vytrénované cvičením i válkou, takže představovalo zbraň do puntíku stejně smrtonosnou jako pistole a dýky, s nimiž chodil do terénu. Jako první člen Bratrstva černé dýky, zasvěcený pouze na základě zásluh, a ne původu, dělal slavné tradici čest. Nikdy nikoho nezklamal.

Po pravdě řečeno, Qhuinn byl veskrze krásný muž, i když poněkud syrovým způsobem: obličej měl ostře řezaný, protože na sobě nenosil skoro žádný tělesný tuk, a ty dvoubarevné oči hleděly zpod tmavého obočí. Černé vlasy si v poslední době nechával stříhat nakrátko, dole skoro vyholené a na temeni ulíznuté dozadu, a v důsledku toho působila jeho šíje obzvlášť mohutně. S matně tmavošedými piercingy v uších a slzou ahstrux nohstrum vytetovanou pod okem ještě z doby, kdy sloužil jako ochránce Johna Matthewa, upoutával pozornost všude, kam se hnul.

Možná protože lidé i upíři trpěli obavami, čeho by mohl být schopen, kdyby ho rozladili.

Zato Blay byl jeho pravý opak, stejně přívětivý, jako bylo Qhuinnovi lepší se v tmavých uličkách vyhnout.

Blaylock, syn Rockeův, měl rudé vlasy a pokožku o odstín světlejší než většina příslušníků jeho druhu. Byl do puntíku stejně velký, ale když jste se ocitli v jeho přítomnosti, první dojem ve vás nezanechala svalová síla, nýbrž inteligence a srdečnost. Přesto nikdo nic nenamítal proti tomu, jak působivé dojmy zanechává v boji. Layla ledacos vyslechla, ačkoliv nikdy ne od něj, protože nebyl z těch, co se chvástají, vytvářejí zbytečné drama nebo na sebe upoutávají pozornost.

Oba je milovala z celého srdce.

A odtažitost, kterou vůči nim pociťovala, pramenila výlučně z ní.

„Podívej na tohle,“ ukazoval Qhuinn na děti. „Máme tu dva specialisty na zhasínání – no, jednoho a půl.“

Usmíval se, ale ji neoklamal. Nepřestával jí přejíždět pohledem po tváři a hledat známky přesně toho, co se pokoušela skrývat. Aby mu to zkoumání ztížila, ucouvla.

„Jsou to dobří spáči, díky Stvořitelce – ehm, díky Osudu.“

„Půjdeš s námi dnes večer dolů k Poslednímu jídlu?“ zeptal se jakoby nic.

Blay se napřímil. „Fritz říkal, že ti uvaří všechno, co chceš.“

„Vždycky je moc hodný.“ Přistoupila k lůžku a okázale spočinula na poduškách. „Abych řekla pravdu, kolem druhé na mě přišla mlsná, tak jsem šla do kuchyně a dala jsem si ovesnou kaši a toast. Kávu. Pomerančový džus. Takříkajíc snídaně místo oběda. Víte, někdy má člověk chuť přetočit noc na začátek a v poledne začít znovu.“

Škoda že se to dá udělat jenom metaforicky.

Ačkoliv… opravdu by jí bylo milejší nikdy Xcora nepoznat?

Ano, říkala si. Byla by raději, kdyby o jeho existenci vůbec nevěděla.

Její životní láska, její Blay, její spřízněné srdce i duše… je zrádce. A to, co k němu cítí, je otevřená rána, do níž vstoupila a šířila se bakterie zrady.

A tak je teď tady, ve vězení vlastní výroby, trýzněná faktem, že se družila s nepřítelem; nejprve proto, že byla obelstěna… a později pak proto, že toužila být v Xcorově přítomnosti.

Rozešli se však ve zlém, ukončil tajné schůzky, když ho přinutila přiznat, co cítí. A pak se ze smutku stala tragédie, když byl polapen a uvězněn Bratrstvem.

Zprvu nebyla schopná získat informace o jeho stavu. Pak se ale vydala cestou Vyvolených, došla až k němu a pozorovala ho na prahu smrti v kamenné chodbě plné nádob všech barev a tvarů.

Nemohla nic dělat. Ledaže by vystoupila a přiznala se – a ani pak by ho nemohla zachránit.

Takže trčela tady, duch, který straší ve spleti emocí, protkaných jedovatými šlahouny provinilosti a lítosti, a nikdy, nikdy nebude volná.

„… jasně? Chci říct…“ Blay dál o čemsi mluvil a ona měla co dělat, aby si nemnula oči. „… konec doby, kdy jsi byla jenom tady nahoře s dětmi. Což neznamená, že s nimi nejsi ráda.“

Vypadněte, sugerovala oběma mužům. Prosím, odejděte a nechte mě být.

Ne že by je nechtěla vidět u dětí nebo by chovala nějaké nepřátelství vůči otcům Lyric a Rhampa. Potřebovala prostě jen dýchat, a pokaždé, když se na ni některý z obou bojovníků zadíval tak jako teď, bylo to skoro nemožné.

„Nezní to dobře?“ zeptal se Qhuinn. „Laylo?“

„Ale ano, samozřejmě.“ Neměla zdání, s čím že to souhlasila, ale dbala na to, aby se usmívala. „Teď si jen odpočinu. Dneska byli přes den hodně vzhůru.“

„Škoda že si od nás nenecháš častěji pomoct,“ svraštil čelo Blay. „Jsme hned vedle, stačí zaklepat.“

„Oba chodíte většinu nocí do boje. Spánek je nutnost.“

„Na tobě taky záleží.“

Layla sklouzla pohledem k postýlkám a při vzpomínce na to, jak děti chová a krmí je, si připadala ještě hůř. Zaslouží si mahmen lepší než ona, nekomplikovanou a nezatíženou rozhodnutími, jež nikdy neměla učinit, neposkvrněnou slabostí vůči muži, s nímž se nikdy neměla setkat… natožpak ho milovat.

„Na mně v porovnání s nimi nezáleží vůbec,“ zašeptala přísně. „Oni jsou všechno.“

Blay k ní přistoupil a vzal ji za ruku, modré oči plné něhy. „Ne, ty jsi taky velice důležitá. A mahmen potřebuje trochu času pro sebe.“

Na co? Aby se přehrabovala v lítosti? Ne, děkuju, říkala si v duchu.

„Půjdu tedy bez nich do hrobu a užiju si vlastní společnost.“ Když si uvědomila, jak pochmurně to vyznělo, dodala spěšně: „Kromě toho budou až moc brzy dospělí. Dojde k tomu rychleji, než se my tři nadějeme.“

Následoval další hovor, z nějž nic neslyšela přes křik ve své hlavě. Ale pak konečně vázaný pár odešel a nechal ji na pokoji.

Skutečnost, že je tak ráda, když odešli, byla nesnesitelně smutná.

Sklouzla z postele, vrátila se k postýlkám a do očí jí znovu vhrkly slzy. Otírala si líce zas a znova, vyndala ze skryté kapsy papírový kapesník a vysmrkala se. Děti už tvrdě spaly, víčka zavřená, obličejíky obrácené k sobě, jako by ve spánku telepaticky komunikovaly. Dokonalé ručičky a milované nožičky, kulatá, zdravá bříška zabalená do flanelových deček. Byly to náramně hodné děti, veselé a usměvavé, když byly vzhůru, ve spánku klidné jako andílci. Rhampage nabíral váhu rychleji než Lyric, ale ta působila srdnatěji, dělala menší cavyky při přebalování nebo koupání, hleděla do očí soustředěněji.

Slzy kanuly Layle z obličeje a dopadaly na koberec u jejích nohou. Nevěděla, jak dlouho to ještě vydrží.

Ještě než si uvědomila, že se pohybuje, přistoupila k domácímu telefonu a zvolila čtyřmístné číslo.

Služka, kterou povolala, dorazila za okamžik a Layla nasadila společenskou masku. Usmívala se na služebnou s klidem, který nepociťovala. „Děkuji ti za dohled nad mými nejdražšími,“ pronesla Starou řečí.

Chůva odpověděla radostnými slovy a jiskrou v oku a Layla vydržela jen dvě nebo tři vteřiny komunikace. Pak už byla venku ze dveří a hbitě se v trepkách ubírala chodbou soch. Když se ocitla u dveří na jejím konci, otevřela je dokořán a vstoupila do křídla pro personál.

Stejně jako všechna sídla podobných rozměrů a významu, i domov Bratrstva potřeboval nesmírně početný personál, a pokoje doggenů lemovaly mnoho chodeb; dělení podle věku, pohlaví a funkce vytvářelo komunity uvnitř většího celku. V bludišti chodeb volila Layla směr, aniž zvlášť přemýšlela o něčem jiném než o svém cíli, najít neobývaný pokoj – a jeden našla asi o troje dveře dál od jakési zatáčky, kterou prošla. Vstoupila do holého, jednoduchého prostoru, přistoupila k oknu, pootevřela ho a zavřela oči. Srdce jí bušilo a hlava se točila, ale když se zhluboka nadechla a ucítila svěží, studený vzduch…

… odplynula štěrbinou, kterou vytvořila a v níž svištěl vítr, spojila se s nocí, její molekuly spěchaly vpřed a mířily pryč od sídla Bratrstva.

Jako obvykle byla svoboda jenom dočasná.

Ale jak už byla zoufalá, přijímala ji jako ten, kdo se dusí, polyká kyslík.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

PODĚKOVÁNÍ

SLOVNÍČEK POJMŮ A VLASTNÍCH JMEN

PROLOG

Kapitola první

Kapitola druhá