KŘIK

NEVIDITELNÝCH PÁVŮ

Jarmila Loukotková

BRNO 2012

© Jarmila Loukotková, 2003

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2003

ISBN 80-7217-227-1

ISBN ePub 978-80-7217-869-8

ISBN mobi 978-80-7217-983-1

Arma virumque cano...

O válkách, o muži zvěstuji...

Úvodní slova Vergiliova eposu Aeneis

První část

HRY A TOUHY

255 př. n. I.

Brzy ho povedou.

Nepovedou. Budou ho vláčet.

Říkají mu Králek. Neslitovný vojevůdce.

Ještě nedávno se nepříteli na pokornou žádost o mír vysmál: „Mír? Ve válce jsou jen dvě možnosti: buď zvítězit, nebo se vydat napospas vítězi.“

A pak nezvítězil.

* * *

Je po bitvě.

Pláň ztichla již před řadou hodin. Usadil se vzedmutý prach země, znehybněly hrudky červenavé prsti +vykotané kopyty z drnu a rozmetané vůkol, lehl si zvířený písek, navátý z pouště.

Ržání vítězů doburácelo. Klnutí přemožených odeznělo. Spočívá tu jitřivý, zoufalý klid, největší možný mír, mír na vyhaslém bojišti, jako ticho oltáře potřísněného bez modlitby.

Jedno vojsko dosáhlo slavného vítězství; druhé utržilo drtivou porážku. Zášť se utkala s nenávistí, dobyvačnost s panovačností. Narazily na sebe dvě touhy po moci. Střetly se dvě ctižádosti být lepší, být přednější, být první; první přede všemi ostatními. Život dal v sázku utrpení a smrt.

Stmívá se. Hořící tlak slunce povolil. Od nedalekých pahorků se jakoby na dosah ruky přivalil obrovský, červeně vypoulený měsíc. V tmavě nachovém soumraku s hořkou příchutí moře začíná páchnout rozkladem, půda ještě nevsákla všechnu krev.

Vytržení přemožitelů odtud vyčichlo.

Bída přemožených tady trvá.

Když prohrávající pochopili, že jejich porážka je neodvratná, začali se vytrácet mezi vyprahlá křoviska, k solným bažinám, do vinic, olivových sadů, mezi pobřežní duny. Na bojišti za sebou nechali své mrtvé. Ale i své raněné. Nechali tam také svého vojevůdce a statečnější spolubojovníky.

Vítězové pak dílo dokonali. Ošetřili a odvezli si své raněné, pohřbili své mrtvé. Tábor poražených rozkradli, zpili se jejich vínem, odnesli zásoby a ležení zapálili. Dokud nezačalo zapadat slunce, obírali na bitevním poli padlé a zmrzačené nepřátele o boty a pancíře, o meče, oštěpy, štíty. Slídili i po amuletech a zlatých zubech; prsteny odebírali i s prstem, náramky i s paží, zuby vylamovali z úst ještě teplých, nejednou ještě živých a chroptících. Raněným, kterým nebylo co uzmout, vráželi kopí do rozkroku nebo jim vypichovali oči. Umírající pomalu a zdlouhavě dobíjeli; byla to zasloužená zábava. Pak odvedli zvířata, těžkými voly odtáhli povozy.

Odvlekli dvacet tisíc zajatců i s jejich vojevůdcem a podveliteli.

Odešli, aby poděkovali svým bohům, obskočili pár děvek a doožrali se.

Takový je zákon bohů, lidí a dějin.

Kdesi nad zákonem a mimo něj spočívá opuštěné bojiště.

Tmy na něm přibylo. Jak obrovský měsíc zlověstně stoupá, ztrácí na velikosti, barvě i výhrůžnosti. V jeho již bledém šerosvitu se zostřují obrysy vysunutých kopí, vzpříčených údů, odlétlých loukotí. Proti nebi se tyčí zborcené kostry válečných věží. Ve sporé trávě a zadupaném bodláčí se povalují zpřerážené zbraně. Leží tu trupy v brni bez končetin, hlavy v přilbě bez těla. Tiše se slétají holokrcí ptáci a prohlubují jim oční důlky. Místy jsou mrtvá těla rozmělněná tak, jako by je zhmoždili rozpoutaní kolosi. V kaši z lidského masa, vnitřností a kostí trpělivě dokonávají koně.

Nacucané mouchy odpadly od lizu k spánku. Také supi a krkavčí si zmoženě poodlétli odpočinout. Místo nich se k nečekané žratvě ze všech stran stahují hyeny, šakalové, krabi a všemožná drobná, v šeru nerozeznatelná havěť, aby společně uklidili po člověku, co tu nadělal.

Vzácně se ozve zasténání raněných, které lidská smršť dosud nezahubila; strastiplně umírají, v uších se jim zatřepetá od polnic odpadlý trylek, před očima se mihne známý úsměv ze světa ještě živých, na kůži pocítí konejšivý dotek... Ale je to jen vánek, jen lehký větřík od moře. Domov je daleko, tak daleko... Nikdo sem odtamtud nepřijde, aby zatlačil oči, vsunul pod jazyk peníz; domov je až za mořem. Poslední světýlka života splavuje průtrž bolesti.

Tesáky, zuby, kusadla živočichů sápou, hryžou, chroustají. Konají svou práci.

To je zákon bohů, přírody a každodennosti.

Vítězové si zatím kdesi u poháru vymýšlejí, jak naložit se zajatci, aby jim způsobili co nejvíce ponížení a muk.

Pláň pozvolna klouže do tmy a do smrti, do propasti nicoty.

* * *

255 př. n. I.

Už ho tedy vedou!

Není, není na světě odplata dost strašlivá pro toho, kdo šlápl vojenskou botou do země jiného národa.

Vedou římského vojevůdce, který přišel se svými legiemi pokořit Karthágo, město Punů. Tak dlouho a tak úpěnlivě toužili Kartháginci vidět Římana takto v prachu!

Davy se vlní v krvelačné dychtivosti. Napříčené oštěpy stráží vytvářejí hráz proti přívalu lidské hmoty.

Africké vedro vypaluje rozběsněné mozky na troud.

V Karthágu však nebývá parno pouze v létě. Letos se městu dařilo již od samého předjaří. Zpívali ptáci ve větvích, vítězně jásali vojáci v táborech. Zářilo nebe, zářilo celé město, zářilo moře kolem něho.

Září dosud, nyní, v horkém létě.

Protože už ho vedou. Vojevůdce Regula. Králka. Bohorovného římského Panovníčka na punském území.

Dopanoval.

Římané utrpěli od Kartháginců porážku; římským válečným orlům se nepodařilo zatnout do Karthága svoje spáry. Město je stále punské a nadále se punsky nazývá Kart-Hadašt, Nové Město, nikoli po římsku Karthágo. Milovaný Kart-Hadašt, sýpka bohů, zahrada rozkoší.

Město kotví při severním pobřeží Afriky jako nádherná loď navršená perlami, zlatem, poklady a dary celého světa od kýlu až po nejhořejší palubu, a tam ještě nakupené až po špici hlavního stěžně drahokamy, sklem, stříbrem, vidinami z nitra země i skal, sny z výšin oblohy i z nejpropadlejších písků moře. Kart-Hadašt je mořská víla oplývající bájnými zázraky splněných lidských tužeb, čaromocí životních tajemství i vůněmi živočišných radostí, opálovým třpytem přepychu; a mezi temnými prohlubněmi svítivých rohů hojnosti se jako nenadálý a neuvěřitelný jed v pestících líbezného květu skrývají nastražené hroty nejvynalézavější krutosti bez slitování.

Město je na svůj blahobyt hrdé a vystavuje ho na odiv. I pyšné je. Dokonce i zpupné, jestliže do světa sebevědomě rozhlásilo, že bez svolení Kart-Hadaštu si ve Středozemním moři nesmí nikdo ani umýt ruce.

Řím ovšem nestál o umytí rukou. Hodlal si z moře udělat svoje kupadlo a z národa Punů své lázeňské otroky.

Jenomže teď je vedou. Poražené. I s jejich imperátorem Regulem, aťsi Regulus znamená Králek.

Trmácejí se bosí, polonazí, všichni v řetězech.

Jejich průvod se blíží – ať jsou navěky svatě a smrtelně prokleti, ať muži jejich rodu mají neschopná bedra a jejich ženy lůna neplodná!

Nevedou je, ženou je koňmo.

Neporazitelní Římané! Teď se potácejí, nohy se jim pletou, zakopávají před kopyty punských koní. Z obou stran je biči popohánějí pěší biřicové, a také oni si musí pospíšit, aby stačili jezdcům za svými zády.

Vzpomínáš, Králku, jak jsi nám odpověděl, když jsme tě před časem – a není to tak dlouho – snažně prosili o shovívavější podmínky míru? Ty jsi měl převahu a my jsme ztráceli bitvu za bitvou, postavení jedno za druhým. Obkroužils nám město obležením, v naději, že se záhy a triumfálně vrátíš domů do Říma a v ruce budeš vysoko třímat palmu vítězství. Vzpomínáš si na to? My už ti to připomeneme. Než zdechneš, budeš každičkým záškubem živého masa litovat, že ses kdy narodil.

„Ve válce jsou jen dvě možnosti,“ odpověděls nám. „Buď zvítězit, nebo se vydat na milost a nemilost vítězi.“

Vítězi jsme my.

Davem lomcuje nenávist a pomstychtivost.

Kromě vojevůdce Regula ženou i ostatní zajaté římské velitele a podvelitele – ať jsou navěky svatě prokleti! –, pokud vítěznou bitvu Kart-Hadaštu přežili. Přežili – ale je to život? Bude to život?

Teprve až za vůdci kobrtá zástup řadových zajatců – i ti nechť jsou prokleti; nejstrašnějšími kletbami ve jménu boha Baala, ve jménu Melkarta, ve jménu bohyně Tanity, ve jménu Ešmúna, ve jménu božstev Elema i Hammona, Pumaje i Rešefa, ve jménu všech bohů a bohyň, za jejich svaté přítomnosti, jakož i za přítomnosti génia města Kart-Hadaštu a jeho obyvatel navěky posvátně a smrtelně prokleti!

Karthadaštští míroví vyslanci odešli tehdy po Regulových železných slovech bez odpovědi, mlčky a zdrceni. V duchu se plazili v prachu před omrzelým hnědým pohledem Římana Regula, před jeho očima s truchlivým stínem kdesi v pozadí; sklátil je jeho potichlý, skoro bezvýrazný, zdánlivě měkký hlas; rozvrátil je jeho klamný, bezúsměvný, jakoby unavený klid.

Přijmout Regulovy podmínky míru by bylo pro Kart-Hadašt znamenalo vlastně otroctví.

Sudba se však obrátila. Nastalo růžové jitro s vláhou božstev, čas česačů tučné vlny a zeleně rosniček. Čas spravedlivého vítězství nad vetřelcem.

Opravdu není, není na světě odplata dost strašlivá...

Nyní chvíle odplaty a pomsty nadešla. Nastal čas vyrovnání.

Zajatci klopýtají do města bránou při svatyni Elemově. Přivádějí je – ať jsou navěky svatě a smrtelně prokleti! – po souši z vnitrozemí, od hradeb, kde se tyčí dvojité opevnění a tvrz, aby chránily karthadaštský poloostrov před nájezdy nepřátel a divokých kmenů z okolí a z pouští.

Koňmi? Válečnými slony by je měli hnát, aby ty, kdo už nemohou a nestačí běžet, rozhmoždili pod nohama na krvavou kaši.

Průvod zbědovanců postupuje kupředu rychleji, než zástupy předpokládaly. Míjejí lidské valy podél ulic příliš spěšně na to, aby se zlobné vášně karthadaštských zástupů nasytily.

Pod šlehy bičů klopýtají Římané zalití potem afrického slunce, pokrytí prachem z písku afrických pouští. Ranění, ovázaní špinavými cáry, se strupy zalepenými zaschlou krví, s boláky od hmyzu, se zraněními mokvajícími do lepkavého bláta z hlíny a potu. Jen málokteří ještě jakžtakž popobíhají; většina vrávorá vyčerpáním z hladu, útrap a zranění. Někteří již pohlížejí do tváře smrti, neudrží se sami na nohou; podpírají a vlečou je jejich spolubojovníci. Pochopové dobíjejí každého, kdo nevydržel a zhroutil se. Tak zní rozkaz. Punové neznají slitování.

Ano, jsme nemilosrdní, stejně jako jste byli vy k nám.

Válečné lítice si mnou ruce, harpyje kálejí do vítězných hostin.

Ale den se nám vydařil. Dny hanebných přehlídek bývají sličné.

Který je on? Regulus?

Vzduchem začínají svištět ostré kamínky, létají kovové hrotky. Davy je metají na dlažbu pod holá chodidla poražených. Zákon vítězů, zákon války a ztracených hřiven předkládá k nahlédnutí svoje účty.

Regulus! Tady ten! Ve třetí dvojici je on! To je on!

Ten vpravo, nebo ten vlevo?

Ten vlevo, ten s psím obojkem na krku.

Fuj! Pse! Jak se máš? Jak se teď máš? To jsi nečekal, takovou potupu! Mor na tebe! Zdechni! Bídně pojdi! Chcípni jak nabodnutá hyena!

Na nepřátelského vojevůdce míří železné štěpiny, rozdrcené škeble ostranek, odpadky z kuchyní. Odpadky lidských povah.

A kdo je ta šedivá myš, co je s Regulem přivázána k jednomu řetězu?

Nejspíš nějaká podvelitelská nicka, nevypadá na osobnost, dneska ho vidíš, a zítra už o něm nevíš, ve všem všudy obyčejný a nezajímavý ... Ale běžet, běžet tedy umí. Podívejte, jak trhá řetězem, jak Regula za sebou smýká, vždyť on přímo utíká, vypadá směšně i při vší té bídě, jak mrská nohama. Kam tak pospícháš? Do neštěstí pospícháš, osudu neutečeš, bohové ti ho jednou vytyčili a Kart-Hadašt boží úradky vyplní...

Regule! Snad by ses nevzpěčoval? Na tebe je věru lepší podívání než na toho vedle tebe!

Přitažlivý obličej. Pěkný, semknutý. Inteligentní, ale se zarputilým čelem. Neústupné rty mu nadouvají krvavě rozpraskané opary a na nich přisáté černé mouchy. Tváře má lehce propadlé, jistě bývaly jemné na pohled, možná i půvabné; levou líc mu teď rudě poznačil čerstvý úder biče. Na rameni mu mokvá zeleně modré zranění. Bederní rouška mu taktak drží na bocích. Jakkoli zbědovaný a v poutech, přece působí vznešeně souladem vyvážené postavy a vypjatého cvičeného svalstva.

Po čele se mu rozpleskl zblízka vržený psí výkal. Davy nad tím zaburácely nadšením.

Nač asi myslí poražený imperátor, kterého ženou bičem mezi řvoucími zástupy nepřátel?

* * *

Titus Sempronius Praeceps:

...leží pak na severním pobřeží Afriky, necelé čtyři dny plavby po Středozemním moři vzdáleno od Říma, staré, bohaté a velmi výstavné město národa Punů, jak oni ho nazývají Kart-Hadašt, Římané Karthágo, řecky pak sluje Karchedon. Rozkládá se na poloostrově ve tvaru zaťaté pěsti vysunuté do moře, z jedné strany hájeno tedy mořem, ze dvou dalších mu poskytují přirozenou ochranu rozlehlá jezera a okolní bažiny. Na čtvrté a poslední straně, jakoby na zápěstí oné ruky, je zajištěno mocnými dvojitými hradbami s tvrzí a strážnými věžemi, nadto i vodním příkopem. Pevnosti tyto jsou tak mohutné, že slouží nejen co obydlí pro vojsko, ale poskytují i ustájení koním punské jízdy. Výhodná poloha města spolu s bytelným a promyšleným opevněním znemožňuje jak divokým kmenům z vnitrozemí Afriky, tak i připlulým případným podmanitelům z jiných zemí, aby Karthága dobyli a obsadili je. Punové, jeho obyvatelstvo, je národ mimořádně nadaný k obchodování, obratný, přizpůsobivý, protřelý a cílevědomý, právě tak jako nedůvěřivý, nevynalézavý, rozmařilý a poživačný. Jsou na jedné straně mírumilovní, nevyhledávají válečné střety a nebaží po dobývání jiných světů, na druhé straně však bezcitní, ba dokonce lhostejní při prolévání krve, vyhlášení neúměrnou krutostí při trestání byť jen malicherných prohřešků, a to nejen u otroků, nýbrž i u plnoprávných spoluobčanů, natožpak u nepřátelsky se vůči nim provinivších cizinců. Takové mravy a jisté přímo potěšení z pohledu na trýzně, zároveň s důmyslností, s jakou k mučení přistupují, se Karthágiňanům postaraly o poslušnost v državách i o stálost spojenců a doposud jim zajišťovaly také zdrženlivost výbojných národů. Ve své nečitelnosti neváhají Punové přistoupit k lidským obětem (...) novorozenci, a nečiní tak z bezbožnosti, leč naopak ve zbožné pokoře před svými bohy, aby si vysloužili jejich přízeň, neboť víra v božstva a v jejich neomezenou moc i odevzdání do jejich vůle je hlavním znakem punské povahy: nic na světě a v životě se podle Punů neděje lidským přičiněním, nýbrž pouze z vůle bohů; pokud bohové nepožehnají, přichází veškero lidské snažení nazmar, a jestliže...

* * *

V tomto kraji je taková hojnost koní, volů, beranů i koz, že se s něčím podobným nesetkáme nikde jinde na světě. Je to způsobeno tím, že se četné libyjské kmeny neživí tím, co vypěstují, nýbrž svými stády a tím, co jim tato stáda poskytují.

Polybios

* * *

255 př. n. l.

Emelište! Dej nám ho!

Emelišt je důstojník vpředu na koni, ten, kdo udává průvodu rychlost. Vypíná se v čele jezdců, v černém plášti, s černým, doširoka zkadeřeným účesem dlouhých vlasů, s okrouhlými náušnicemi z blyštivých zlatých plíšků. Na tváři má škleb; úsměvu není schopen. Je to opovržlivý stah s hrozbou odvety.

Čísi hlas v davu prohodil nápad a hned se ho chopila vlna za vlnou, Emelište, dej nám Regula!

Regulus porozuměl, pár slov z této řeči zná, nezapomněl je, třebaže uplynulo už třiatřicet roků od doby, kdy se jako šestnáctiletý mladík procházel těmito ulicemi a dýchal pach těchto tak nepochopitelných lidí. Procházel se tu tenkrát ruku v ruce s bratrem právě tohoto černě oděného Emelišta na černém hřebci.

Emelišt! Da Regulum! Da nobis Regulum! Regulum imperatorem! opakuje kdosi znalý latiny, aby zajatý vojevůdce nemohl neporozumět.

Jak je asi bezmocnému vojevůdci, slyší-li to? myslí si Emelišt a jeho škleb se mění v mordu šakala.

Buď zvítězit, anebo se podrobit ortelu – tak jsi to řekl ty sám, Králku.

Regulus cítí, jak se začíná chvět, cítí, jak ho v parnu a potu náhle zamrazilo.

Zástupy se shlukují blíž. Stráže začínají kolísat pod jejich náporem. Ozývá se hukot jako z kráteru sopky.

Pryč! Pryč! Zpátky! velí kterýsi punský poddůstojník.

Zač nám ho dáš, Emelište?

Obchodník se nezapře, a Punové jsou národ obchodníků. Na obchod lze proměnit všechno, i zášť.

Zač, Emelište? Tumáš, tady vezmi zlaťák, je to ještě starý a poctivý zlaťák, ne ten ošizený válečný, co se razí dneska! Ber ho a vydej nám Regula!

Pod nohy Emelištova vraníka se snáší déšť mincí, nejdřív několik kapek, za nimi už spršky. Chtějí Panovníčka. Dupou. Hrozí pěstmi. Proklínají. Spílají.

Vydražíme ho! Kdo dá víc?

Regulus se již neovladatelně třese. Rozcvakaly se mu zuby a z hrdla se derou samovolné skřeky děsu.

Nechceš nám ho dát, Emelište? Nám ne? Tak ho dej bohovi! Obětuj ho! Obětuj ho Baalovi!

Průvod se ubírá právě kolem Baalova chrámu. Řvoucí dav se staví zajatcům do cesty, aby nemohli pokračovat, aby je donutil odbočit k budově chrámu.

Obětuj ho Baalovi! Obětuj jako býka z dobré stáje! Obětuj ho! Obětuj ho! Baal si ho zasluhuje! Dopřál nám nad ním vítězství!

Proudy lidí tlačí čelo průvodu k chrámovým stupňům. Z vnitřních prostor se začíná ozývat lačné dunění bubnů. Nad schodištěm se objevilo několik kněžských sluhů.

Obětuj Regula! Tučného římského volka Regula! Upal ho na oltáři! Upal! Obětuj! Stříbrňáky kněžím za Králkův škvarek zaplatíme sami! Tumáš! Tumáš pro kněze za zápalnou oběť!

Pod černá kopyta Emelištova koně se řinou další a další peníze, rozšafně a cílevědomě, jako kdyby rozsévač rozhazoval polem zrno. Z lijáku peněz se stává již průtrž.

Bubny se rozehřměly ještě pronikavěji.

* * *

Baalův chrám. Seznam poplatků stanovených třiceti dozorci nad příspěvky... Za každého vola, ať jde o oběť na usmíření, nabídku smíru či oběť zápalnou, obdrží kněží deset stříbrňáků...

Karthaginský chrámový sazebník, nalezený v Marseille

304 př. n. l.

Před padesáti lety se v starobylé rodině Atiliů ve starobylém domě jejich rodu a ve starobylé ulici Pod hájem narodilo první dítě – a chlapec! – manželům Atiliovi a Fulvii.

Otec byl přešťasten. Začala se naplňovat druhá část jeho životního snu. Vždyť co jiného má člověk vykonat na tomto světě než sloužit své domovině a vychovat potomka, aby jí sloužil i on? Otec Atilius už ve svém věku jiná životní přání neměl – ostatně to nebylo přání ani malé, ani skromné – a narozením syna se začalo splňovat.

On sám ke zdaru své otčiny již přispěl. Divže na něm ještě nelpěl prach z válečného pole, protože se před několika dny vrátil z vítězného boje se Samnity.

Byla to již druhá válka s tímto bojovným italským kmenem, který se nechtěl nechat Římem zkrotit; jedenatřicetiletý Atilius v ní hrdě a úspěšně zastával jednu z velitelských hodností. Po příčlích úspěchů ve vojšti i ve státní správě hodlal i nadále stoupat výš a výš a vést si při tom tak ctihodně i zdárně, aby ho na jeho cestě nemohlo nic ohrozit.

Po vítězném návratu z války ho Štěstěna tedy vyznamenala další přízní. Sedmnáctiletá manželka Fulvia, nevlastní dcera slovutného otčíma Appia Klaudia, mu povila syna.

Atiliovi vířilo v hlavě štěstím, kolotal s ním svět, připadalo mu, že se celý život i čas stáčejí vzepjatou spirálou vzhůru až do závrati, a to nejen s ním, ale i s Římem, s Itálií, s veškerým světem. Události jako by ho přeplavovaly, kroužily mu myslí; obtížně se s nimi vyrovnával, nestačil sledovat jejich trysk. Tento rok byl tak bohatý na události! Nevěděl, kterou z nich by měl považovat za nejzávažnější.

Bylo to vítězství nad Samnity ve válce, z níž se právě vrátil?

Byla to smlouva o přátelství a vzájemné pomoci, kterou Řím tohoto roku uzavřel s jihoitalským přístavním městem Tarentem?

Byla to podobná smlouva s africkým Karthágem?

Bylo to převratné počínání jeho tchána, cenzora Appia Klaudia, který jako první, co Řím Římem stojí, zapisuje do seznamu občanů i propuštěné otroky? A jejich syny již povolává dokonce i do senátu?

Dění v rodině, v otčině i v cizích krajích ho rozrušovalo vždycky, pokud jeho paměť sahala.

Jako dítě ho poučovali, že skoro současně s jeho narozením se v Makedonii ujal vlády dobyvatel Alexandr Makedonský, teprve dvacetiletý, poté co byl zavražděn jeho otec Filippos. Alexandra vychovával sám věhlasný filozof Aristoteles, a malý Atilius si představoval, jak Alexandr poslušně sedí v malé jizbě na židličce před vousatým a vážným mudrcem a dychtivě naslouchá jeho naučením, právě tak jako on sám denně sedával před svým vychovatelem Memnonem. Jakkoli se až dosud výchovným hodinám s Memnonem podvoloval nerad a jeho pravdy ho obtěžovaly, příklad s Alexandrem mu dodal chuti i ctižádosti vstřebávat učenosti s čím dál větším zaujetím, ve snaze vyrovnat se jednou Alexandrovi. Viděl ho před sebou jako záři. Představoval si ho také jako vojevůdce na slavném černém koni Bukephalovi uprostřed bitevní vřavy s krvavým vítězným mečem v ruce. Toužil kráčet v jeho šlépějích, zejména když se vyprávělo, jak úspěšně dobýval jeden kraj za druhým. Řecko i Helespont – to prý byly Atiliovi teprve dva roky –, potom po dvou letech dobyl Alexandr Mezopotámii, vtáhl do Babylónu a zmocnil se tam neslýchaných královských pokladů a mnoha podivuhodností; nato si podmanil střed Asie a táhl dál až do Indie. Zasáhl i do Egypta a založil tam město Alexandrii. Patřil mu skoro celý svět. Takový hrdina! Tak slavný, velký muž! Tolik dokázal!

Atilius se zajíkal obdivem. Vroucně si přál dosíci alespoň malé části Alexandrových skvělých činů, aby tak přispěl k slávě a moci svého Říma.

Když Alexandr zemřel, tak mladý a tak podivnou smrtí, zasáhla ta zpráva Atilia jako úder blesku. Bylo mu tehdy dvanáct roků, prožíval Alexandrův skon jako svoji osobní ztrátu a prohru. Jestliže zemřel takový velikán, nenávratně odešel jednou provždy neznámo kam, k čemu tedy jsou na světě významné činy a sláva a bohatství a moc? Jeho obrovské úsilí a schopnosti, celý širokánský svět, kterého se zmocnil a ovládal ho, se po jeho smrti rozpadl. Jeho vojevůdci okamžitě sprovodili ze světa jeho ženu Roxanu i syna Alexandra a rvali se mezi sebou o opuštěnou kořist jako smečka vlků, až ji rozdrásali vniveč. Dobyvatelova říše zanikla s posledním chodem jeho pohřební hostiny.

Tenkrát, když ještě dětský Atilius začínal vyrůstat v jinocha, upozorňovala na sebe v jeho citlivém nitru stále častěji smrt. Zemřela babička Hortensia, a on ji měl tolik rád. To právě ona mu vyprávěla staré báje, pověsti o bozích a nymfách a připojovala také dějinné události, minulé i současné, nezřídka vzájemně provázané, ale i popletené, kdy v babiččiných vyprávěnkách splývaly bohyně s pozemšťankami ze sousedních domů a bůh války byl k nerozeznání od Alexandra Velikého – nicméně zažehla v Atiliovi jiskru. Memnonovo pravdivé líčení věcí a dění potom nikdy nedosáhlo jejího barvitého kouzla ani patřičné působnosti.

Od Memnona se také dověděl o smrti Alexandrova vychovatele Aristotela i o skonu nedostižného řeckého řečníka Demosthena. Dostalo se mu však toliko suchých zpráv o suchých skutečnostech, byly to jen jakési kostry bez babiččina pohádkového jíní; řecký filozof Aristoteles nesplýval v Memnonově podání s římským bohem Aeskulapem, věhlasný řečník z Athén Demosthenes nehřímal své vlastenecké výpady proti nepříteli pár kroků od rodného domu na Foru Romanu, obláčen olympskou září a obstoupen chorovodem Múz.

Snad právě pro onu nebásnivou realitu smrt Atilia tolik zraňovala.

V tu dobu také odešel ze světa otec Atiliova rostence Vale-ria, s kterým si potají hrával; potají, protože jeho otec byl nuzák nízkého rodu, nejen chudý, dokonce i zadlužený, a nebyl s to svým závazkům dostát. Kdo tehdy uvízl v dluzích a nezaplatil je, upadl do otroctví. Valerius, aby se uchránil poroby a rodině zachoval čest, si dobrovolně vzal život. Atiliovy dětské oči viděly kaluž krve pode dveřmi, slyšel nářek jeho ženy a dcer a byl svědkem žalu malého Valeria. Pak chlapce už nikdy nespatřil, rodina se odstěhovala kamsi k příbuzným mimo Město. Atilius nemohl tak strašný osud pochopit; po celý příští život v něm byť jen pouhé slovo dluhy vyvolávalo úzkost.

Za několik roků poté byl vydán zákon, že pro dluhy nelze římského občana uvrhnout do otroctví; přišel však pozdě, Valeriovi už nenavrátil život, ani Atiliovi přítele.

Místo nedovoleného dovádění s chlapcem Valeriem se Atilius upjal k starci Memnonovi.

Znovu a znovu toužil slyšet o velkých mužích historie. Poslední novinka, kterou se od vychovatele dověděl, byla zvěst o nástupu krále Ptolemaia na egyptský trůn.

Krátce nato Memnon onemocněl a v několika dnech zesnul; následoval za podsvětní řeku zapomnění do krajiny věčně rozkvetlých lotosů všechny, jež Atilius obdivoval a miloval.

Avšak smutek nad smrtí učitele zaplašila téměř vzápětí radost z narození holčičky; tolik si přál, aby měl kromě dvou bratrů také sestřičku. Poznal, že život dříve či později vždycky zvítězí nad smrtí, že život je silnější.

Uvědomil si to i tentokrát, když po tolika smrtelných výkřicích na bitevním poli ve válce se Samnity uslyšel ve svém domě osvobozující křik novorozence.

V atriu domu se sešli všichni jeho obyvatelé i široké příbuzenstvo.

Porodní bába položila děťátko podle starodávného zvyku před otce a pána domu Atilia na podlahu. On ho zvedl a vzal do náruče. Tak podle mravu předků přijal dítě do rodiny a uznal je za svého syna. Scvrklé děcko řvalo, až se otřásalo, vypadalo, že vzteky vypustí duši, bylo čím dál brunátnější a tatínek čím dál pyšnější, podívejte, jak se má k světu, jak už teď vyjadřuje svoji vůli a nevoli. Ihned na synka také promluvil. Přivítal ho do života slovy:

„Zdravím tě, Marku Atilie Regule, jsem rád, že jsi přišel mezi nás. Přeji ti, aby tvůj život plynul ve cti, ve zdraví a dostatku dlouhá léta až do vysokého stáří. Slibuji ti, že se o tvůj zdar přičiním ze všech svých sil, že tě budu vychovávat a vzdělávat s láskou i rozumem, dbaje přitom toliko tvého prospěchu, aby z tebe vyrostl poctivý muž hodný jména, které neseš, a užitečný své vlasti.“

Ženy zaslzely, několik zaštkalo; muži se tvářili hrdě, třebaže bez zásluh.

Poté se otec Atilius vypravil na Forum, aby tmavokučeravému Regulovi obstaral na krk co nejpříhodnější pouzdro s amuletem pro štěstí. Nezvolil ani zlaté, ani stříbrné, aby z drahého kovu nepřešla synkovi do krve marnivost, ani z obyčejného kovu, aby výpotky kovu nedráždily dětskou pleť; zakoupil bullu koženou, co nejprostší, avšak tvarem sličnou, aby v budoucím Římanovi probouzela vědomí skromnosti vůči prapřírodním životním zákonům.

Z náměstí se pak vydal k chrámu boha války Marta. Za devět dní dostane syn jméno Markus, jak ho nazval předběžně již dnes, a Markus je jméno zasvěcené bohu Martovi a od něho se také odvozuje. V Martově svatyni si vyžádá pro novorozence předpověď jeho životního běhu.

Zaplatil předem, jak je v Římě zvykem, a umírněně, jak je zvykem Atiliovým, vždyť kdo utrácí, dostane se do dluhů, a kdo se dostane do dluhů, upadne do otroctví... Atilius byl úzkostlivě šetrný, i když zákon o otroctví padl už před dvaceti roky.

Bůh Mars asi nebyl toho dne ve své kůži, protože proroctví pro malého Marka Regula vyznělo podivně:

Pod dubem hojnost klasů

až k živým okutým horám;

vposléz tě z hlubiny skal

roztaví sluncem splněný slib.

Otec Atilius se na okamžik zachvěl úzkostí. Z věštby na něj zavanulo temnou hrozbou. Pocítil vinu, že možná příliš opatrně zaplatil. Ale už se to nedalo napravit.

Domů se vracel ztěžklý tísní.

Když míjel na Martově poli obchůdky s překrásnými zbytečnými tretami, s vůněmi z východu, plavými vlásenkami ze severu, antilopími sandálky z jihu a s kořením i blysknavě průsvitnými látkami ze všech konců světa, napadlo ho, že by měl nějakou roztomilostí poděkovat rodičce Fulvii. Šperkem? Voňavkou? Stříbrotkaným závojem? Pštrosím či pávím vějířem? Nic z toho se neslučovalo s přísností římských mravů, tak jak je v duchu svých předků chápal Atilius. I zakoupil ženě slonovinou vykládanou přeslici; i dárkem je třeba každému připomenout jeho povinnosti.

Devátý den po chlapcově narození se opět sešla celá rozvětvená rodina s čeledí, jakož i řada přátel a známých. Přišel přítel Orbilius Querela se svou samodruhou chotí, nevídanou řeckou kráskou s tajuplnýma očima a prostořekým jazykem; dostavil se soused, karthaginský obchodník Baasak, jeho žena Eliše s dvěma dětmi kolem sukní, s třetím v náručí a čtvrtým v životě; doprovázel je i Baasakův otec, děd Abdešmún. Shromáždilo se mnoho dalších návštěvníků z přízně i ze sousedství, všichni s dary, dárky i dárečky, ať už pro jednoho ze šťastných rodičů, nebo přímo pro novorozence. Zajímavý dar přinesl Sempronius Praeceps: svitek s nejdůležitějšími myšlenkami řeckého filozofa Platóna. Sempronius asi soudil, že Atiliova Marka budou jednou zajímat básně, slova a myšlenky, stejně jako jeho syna Tita Sempronia; neuvědomil si zřejmě, že jeho chlapec nemá jinou možnost. Osmiletého Tita Sempronia přivezli otroci na pojízdném křesle; od narození byl postižený, měl krátké znetvořené nohy. Jeho otec ho však nezavrhl, přijal ho a uznal za syna, a dobře učinil, neboť osud chlapce odškodnil mimořádně bystrou hlavou; již ve svých osmi letech vynikal Titus Sempronius slohem i znalostmi nad své rostence a tvrdošíjně prohlašoval, že se stane sepisovatelem dějinných událostí.

Nejúctyhodnějším návštěvníkem byl ovšem Atiliův tchán Appius Klaudius, rodiččin otčím, státník nad státníky, přísný, ale lidský, rázný, ale rozvážlivý, muž spravedlivý a celým Městem vážený a uznávaný. Bohatí ho byli opatrně poslušni, protože se ho obávali, chudí mu tleskali, protože ho milovali. Propuštěnci ho nosili na rukou.

Atilius slavnostně připjal dítku na krček koženou bullu pro štěstí a co ochranu před špatnými vlivy a oslovil ho jménem Markus Regulus. Do budoucna, až se vybatolí z plenek a ženské péče, mu ustanovil za průvodce a vychovatele Usitata, nejchytřejšího i nejmoudřejšího otroka v domě.

Choť dostala do kouta přeslici – její předstíraná radost neznala mezí: tajně doufala, že dostane přece jen nějakou půvabnou ženskou zbytečnost. O tu se však postaral otčím Appius Klaudius; daroval svěřence zlatou jehlici do vlasů se zářivým drahokamem.

Nyní nastala chvíle napětí, kdy měl Atilius přečíst Markovu předpověď z Martova chrámu.

Zajíkavě ji přečetl.

Shromáždění oněmělo.

Potom nad silně ředěným vínem a medovými koláčky bádali, co asi proroctví znamená. Pojmy věštby, zdánlivě přesné, byly ve skutečnosti mlhavé. Nebyli s to dobrat se v nich smyslu.

„Pod dubem by mohlo znamenat,“ dal se slyšet Atiliův bratr Serranus, umírněný a bohabojný muž, „že ho čeká vojenská sláva, protože věnce z dubového listí se udělují za statečnost v legiích...“

„Zajisté že bude jako já stát v čele vojsk,“ vypjal se trochu zpupně otec. Pro laskavou mírnost nebrali rázní muži rodu Serrana příliš na vědomí.

U vodní jímky si mezitím hráli caparti hostů, dívenky spořádaně, kluci divočeji, a nejživěji mezi nimi si vedl Serranus, výbojný synek laskavého otce, bystrý a z hadích ocasů spletený. Ovšem ani chlapec strýce Kalatina nezůstával pozadu, vrtěl se a vřískal a po holčičkách cákal vodu z jímky.

„.. .a hojnost klasů jistě značí dobré zaopatření, život bez chudoby a nedostatku...,“ hlesla rodička Fulvia.

„Život bez chudoby je v našem rodě samozřejmostí,“ usadil ji Atiliův bratr Kalatinus, aby si uvědomila, do jak znamenitého rodu se přivdala, a aby se vůbec co žena držela zpátky.

„...až k živým okutým horám...,“ opakoval si Sempronius. „Zní mi to jako víření bubnů...“

„Bubny znějí ve válce,“ přisadil si Querela.

„Co máte s válkou?“ vmísila se jeho řecká choť. „O válce přece není v tom věštbě ani výraz,“ dodala svou potácivou latinou. „Vy muži pořád jen válka. Choďte s ní, víte kam,“ zděsila společnost jak způsobem vyjádření, tak obsahem.

Manžel Querela se s chutí smál.

Rozumbrada Kalatinus vzkypěl: „Jak chcete s takovými názory vychovat syna?“

„Bude-li to syn, vychováme ho pro život, ne pro smrt,“ usadil ho Querela.

„I já si myslím, když dovolíte, budiž tento dům navěky v přízni bohů, že člověk by se měl v tom úzkém průchodu mezi zrozením a smrtí, který mu bohové vyměřili, radovat z klidného spánku a blahobytných dnů, ze svého zdraví a z plodného lůna své ženy a z plného stolu a z vyslyšených pokorných modliteb, a nečastovat se navzájem strašlivými ranami a špínou a strnulostí smrti,“ zahorlil karthaginský soused, děd Abdešmún.

Rozhostilo se rozpačité ticho. Jak neřímské názory. Blahobytné dny, plný stůl...! Nikdo se ovšem neopovážil pronést námitku, aby neporušil pohostinnou pohodu domu.

Ozval se však Appius Klaudius: „Jsi moudrý muž, Abdešmúne, a máš pravdu, že klid a mír je životu milejší než řinčení zbraní, vyhrožování a plameny. Bohové stavějí lidi na určitá místa a lidé by na nich měli setrvat v milosti a hojnosti a radostech. Ne ovšem za každou cenu. Je stejně moudré těšit se ze života v míru, jak nemravné je těšit se z něho i poté, co došlo k napadení, co došlo k válce. Jak laskavý je muž v míru, tak nesmiřitelný má být ve válce. Jinak to není muž, ale kus hadru.“

Table of Contents

První část HRY A TOUHY