Tato kniha vychází ve spolupráci s Harmony Books, imprint Crown Publishing Group, divize Penguin Random House LLC.

The Salt Fix: Why the Experts Got It All Wrong – and How Eating More Might Save Your Life

Copyright © James DiNicolantonio, 2017

Translation © Jan Kozák, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-235-5

ISBN mobi 978-80-7565-256-0

Věnuji své krásné ženě Megan a svým báječným dětem Alexanderovi a Emmalyn

Upozornění

Tato kniha obsahuje obecné informace a rady týkající se možných přínosů přidávání soli do stravy. Jejím účelem není nahradit lékařské poradenství uzpůsobené osobním potřebám. Podobně jako u všech nových stravovacích režimů byste se měli řídit praktikami popsanými v této knize až po konzultaci se svým lékařem, který zajistí, že režim bude přiměřeně odpovídat vaši individuální situaci. Autoři a vydavatel nenesou odpovědnost za jakékoli nepříznivé účinky, které by mohly vzejít z používání nebo uplatnění informací obsažených v této knize.

ÚVOD

Nebojte se solničky

Zamysleme se nad slavným výrokem skandinávského romanopisce Isaka Dinesena: „Lékem na všechno je slaná voda: pot, slzy nebo moře.“

Tato poetická pravda zároveň hodně vypovídá o naší lidské biologické realitě. Náš fyzický vnitřní svět se zrodil z moře a my slanost oceánu stále neseme v sobě. Sůl je základní živina, na níž závisí život našeho těla. A organismus se nás stále a stále snaží uvést zpět do rovnováhy dané správným množstvím soli.

Během posledního století se však naše kultura tomuto biologickému nutkání vzpírala a touhu lidí po soli nazývala sebedestruktivní „závislostí“. Všichni tyhle rady známe. Víme, že máme jíst jídla s obsahem nenasycených mastných kyselin, vzdát se kouření, pravidelně běhat, naučit se uvolňovat – a dramaticky omezit příjem soli. Na tomto varovném seznamu je jistě mnoho věcí správně. Je tu však jeden velký problém: většina z nás nepotřebuje jíst stravu s nízkým podílem soli. Zdraví většiny z nás by ve skutečnosti prospělo, kdybychom solili víc než míň.

Mezitím to ten bílý krystal, který jsme léta démonizovali, schytával za ještě jiný krystal, tak sladký, že jsme odmítali věřit, že není bezpečný. Mám na mysli bílý krystal, jehož nadměrná spotřeba může vést k vysokému krevnímu tlaku, kardiovaskulárním chorobám a chronickému onemocnění ledvin: ne sůl, ale – cukr.

Naštěstí už i hlavním médiím začíná docházet, že cukr je vlk v rouše beránčím, a strava s nízkým obsahem cukru se každý den těší stále větší oblibě. Dokonce i na tuk se vědci podívali v novém světle a nyní nás nabádají, abychom vyhledávali jeho prospěšné druhy v tučných rybách, avokádu a olivách.

Proč tedy na slaných jídlech stále nacházíme štítky, podle nichž je solnička vyloženě plná jedu? Proč pořád čteme strach vzbuzující titulky v mainstreamových, obecně uznávaných médiích? Například:

Nadměrná konzumace soli nás po milionech zabíjí

Forbes, 24. března 2013

Příliš velká spotřeba soli má každým rokem na svědomí 1,6 milionu úmrtí na srdeční choroby

Healthline News, 14. srpna 2014

Dospívající Američané jedí příliš mnoho soli, což vede k prudkému nárůstu rizika obezity.

HealthDay, 3. února 2014

Omezujte sůl a prospějete svému srdci

Harvard Health Blog, 11. července 2016

Pravda je, že naše nejváženější zdravotní instituce stále lpí na zastaralých, již vyvrácených teoriích o soli – a svým odporem vůči pravdě ohrožují zdraví naší veřejnosti. Dokud nebude úspěšně zpochybněno dogma o nízké spotřebě soli, budeme stále zaseknutí v této zacyklené smyčce, která připravuje naše těla o sůl, činí nás závislými na cukru a v konečném součtu vede k deficitu mnoha stěžejních živin. Mnozí z nás tak budou dál bojovat s neukojitelným hladem a nabírat kila v pase i přesto, že se věrně řídí doporučovanými změnami životního stylu.

Jestliže dbáte o své zdraví, máte možná problém dodržet pokyny omezující denní příjem sodíku na 2300 miligramů (v zásadě 1 lžička soli) – či dokonce 1500 miligramů (2/3 lžičky soli), pokud jste starší člověk, Afroameričan nebo máte vyšší krevní tlak. Podle amerických Center pro kontrolu a prevenci (CDC) dnes víc než 50 procent obyvatel Spojených států sleduje nebo omezuje příjem sodíku a téměř 25 procentům lékaři doporučují, aby spotřebu sodíku snížili.1

Pokud mezi ně patříte, možná kupujete méně chutné „nízkosodíkové“ verze svých oblíbených jídel. A když v kině své partnerce či partnerovi potají uzmete hrst popcornu, třeba pak máte výčitky svědomí. Možná jste ze salátu vylovili všechny olivy a u každého receptu ignorujete pokyn „přisolíme podle chuti“. Možná je to už hodně let, co jste si naposledy dali teplý, slaný preclík nebo misku uspokojujících špaget puttanesca, plnou pikantních kapar, protože vám ty gramy „zlého“ sodíku nahánějí strach.

Třeba svádíte obrovský boj ve snaze omezit své choutky a přitom ani nevíte, že vaše touha po soli je naprosto biologicky normální a je ve své podstatě něco podobného jako touha po vodě. Vědci zjistili, že když lidé všech věkových skupin nemusí omezovat příjem sodíku, spotřeba se zpravidla ustálí na 3000 až 4000 miligramech sodíku za den. Toto množství je stejné na obou polokoulích, ve všech typech klimatu, v každé kultuře a sociálním prostředí – když lidem umožníte volný přístup k soli, všichni zkrátka tíhnou k určité hodnotě, o níž dnes víme, že je to hodnota příjmu sodíku pro optimální zdraví.

Vaše tělo k vám celou dobu hovoří a je nejvyšší čas začít mu naslouchat. Dobrá zpráva zní, že se pravděpodobně nemusíte omezovat. Možná ve skutečnosti potřebujete solit ještě víc. Místo abyste svou touhu po soli ignorovali, poddejte se jí – a povede vás k lepšímu zdraví.

Na následujících stránkách uvedu věci na pravou míru a vyvrátím zažité mýty o domnělých negativních účincích soli. Budu vám vyprávět příběh o tom, jak se lidé vyvinuli ze slaného moře a jak naši chuť na sůl plodí sama naše biologie – a že tato chuť je vlastně neomylným průvodcem. Budu vám vyprávět o válce proti soli v uplynulém století – a o různých stravovacích zásadách, které nás zavedly na scestí. Vysvětlím vám, jak požadavky moderního života naši základní fyziologickou potřebu soli ještě zvyšují a že nám víc než kdy dříve hrozí nebezpečí vyčerpání tělesných zásob soli. (Dvě třetiny světové populace se dnes potýkají se třemi nebo více chronickými zdravotními problémy, a řada z nich zvyšuje riziko nízké hladiny soli v organismu.) Popíšu vám, jak mnohé z běžně předepisovaných léků, oblíbených kofeinových nápojů a široce propagovaných stravovacích strategií ve skutečnosti přispívají k odbourávání soli. Objasním, že mnohé z nepříznivých zdravotních účinků svalovaných na sůl jsou v podstatě dílem nadměrné konzumace cukru – a ukážu vám, jak se může vyšší příjem soli naopak podílet na rozbití začarovaného kruhu závislosti na cukru.

Celou dobu vás budu zásobovat radami, jak sůl používat ke zvýšení sportovního výkonu a nárůstu svalové hmoty a jak se vyvarovat nedostatku zásadně důležitého prvku jódu. Uvedu konkrétní doporučení, jak strategicky zvyšovat příjem správných druhů soli, v množstvích potřebných přímo pro vaše tělo (protože někteří lidé sůl potřebují víc než druzí). Dozvíte se, jak může konzumace soli, po níž vaše tělo touží, zlepšit vše ve vašem životě: od spánku, hladiny energie a mentálního soustředění až po plodnost a dokonce i sexuální výkonnost. A konečně se budu zabývat četnými léky, chorobnými stavy a volbami životního stylu, které vedou ke zbytečnému odbourávání soli, abyste si učinili lepší představu, zda vám nehrozí solný deficit.

Souběžně s těmito poznatky si budete číst příběhy konkrétních lidí. Těch, kteří se potýkali s chronickými nemocemi, jako je vysoký krevní tlak, srdeční selhání, obezita nebo onemocnění ledvin, a ctižádostivých elitních sportovců hledajících metody a cesty k vítězství. Dozvíte se o tom, jak příjem určitých druhů soli – nebo prostě poddání se chuti na sůl – těmto lidem dopomohly k lepšímu zdraví, vyšší hladině energie, zlepšení sportovní výkonnosti, vyléčení vleklých chronických nemocí a dokonce i ke zhubnutí. Jsou to lidé jako A. J., který po třicítce trpěl hypertenzí a na rady lékařů měl omezit příjem soli – on však zjistil, že krevní tlak se nezměnil, zatímco jeho hladina energie prudce klesala a navíc ho trápily opakující se bolesti hlavy. Bolehlavy ustaly teprve poté, co A. J. znovu zavedl sůl – v množství, jaké sám chtěl – a omezil příjem uhlohydrátů; následně shodil téměř 30 kilogramů a o osm bodů se mu snížil krevní tlak. (Viz celý příběh A. J. na straně 16.) A konečně, v poslední kapitole dám všechny tyto lekce dohromady a zformuluji pět jednoduchých kroků, jak se znovu máte sžít se svou instinktivní chutí na sůl, opatřit si víc zdravých druhů soli a zvrátit léta strávená v područí solného deficitu.

Až budete číst příběh o soli, možná budete zmatení stejně jako já tváří v tvář zarytému odporu, který se stále snaží smést ze stolu poznatky výzkumu. Zaměřím se blíže na ony síly, které odmítají přijmout pravdu – a dokážu vám, že doba vlády tohoto dávno přežitého dogmatu se chýlí ke konci. Musíme si uvědomit, že věda mezitím pokročila a spolu s ní musí držet krok i naše stravovací směrnice. Ve jménu našich srdcí, našeho zdraví a štěstí se musíme přičinit o to, aby sůl opět zaujala své právoplatné a životně důležité místo na našem stole. Je to jednoduché – závisí na tom náš život a štěstí.

PŘIDEJTE SŮL, ODSTRANÍTE KILOGRAMY

Když můj přítel Jose Carlos Souto, MD, léčil A. J. poprvé, byl jeho pacient obézní, měl vysoký krevní tlak (220/170 mmHg) a časté bolesti hlavy. Podle standardního doporučení se pokusil omezit příjem soli ve víře, že jeho zdravotní stav se zlepší. Krátce poté začal být permanentně unavený a chvílemi se dostavovalo nevysvětlitelné mrazení, zatímco krevní tlak se pořád držel vysoko. Dr. Souto se rozhodl vyzkoušet jiný přístup – poradil mu přejít na dietu s nízkým podílem uhlohydrátů a začít jíst sůl v množství, v jakém si ji tělo žádalo. Skoro vzápětí se pacientovi vrátily síly a mrazení zmizelo. Také bolesti hlavy výrazně ustoupily. A zatímco krevní tlak zůstával ještě chvíli vysoký, začal A. J. hubnout a souběžně s tím teď konečně klesal i tlak. Do roka shodil 30 kilogramů – a hle, krevní tlak se ustálil na hodnotě 140/90 mmHg, bez pomoci jakýchkoli léků.

1

Ale copak sůl nezpůsobuje vyšší krevní tlak?

Už přes čtyřicet let nám lékaři, vláda a přední státní zdravotnické asociace říkají, že konzumace soli zvyšuje krevní tlak, a to je ve výsledku příčinou jeho chronicky vysoké hladiny.

Poslechněte si pravdu: na podporu této myšlenky nebyl nikdy předložen jediný pádný vědecký důkaz. Dokonce už v roce 1977, kdy vládní dokument Stravovací cíle pro Spojené státy doporučil Američanům, aby omezili příjem soli, jiná zpráva amerického ministra zdravotnictví připouštěla, že neexistuje důkaz, že strava s nízkým obsahem soli zabraňuje ve vyšším věku zvyšování krevního tlaku.1 Teprve v roce 1991 proběhlo první systematické zhodnocení a metaanalýza účinků omezení sodíku na krevní tlak a byla téměř výlučně založena na chabých, nerandomizovaných vědeckých údajích – jenže to už jsme Američanům skoro patnáct let vtloukali do hlavy, že mají příjem soli omezit. Tou dobou se už bílé krystalky zažraly do mysli lidí jako hlavní příčina vysokého krevního tlaku – přičemž tato masáž trvá dodnes.

Zmíněná rada vycházela převážně z těch nejzákladnějších vědeckých vysvětlení, takzvané „hypotézy o soli a krevním tlaku“. Tato hypotéza říká, že příjem vyšších hladin soli vede k vyšším hladinám krevního tlaku – tečka. Jenže to samozřejmě nebyl celý příběh. A vzhledem k tolika starým lékařským teoriím byl v reálu trošinku složitější.

Hypotéza vypadala v kostce takto: Krevní tlak v těle měříme dvěma různými způsoby. První hodnota zjištěná při typickém měření je váš systolický krevní tlak, tedy tlak ve vašich tepnách při smrštění srdce. Druhé číslo je diastolický krevní tlak, čili tlak v arteriích, když se srdce uvolní. Když jíme sůl, říká teorie, dostáváme také žízeň – a proto pijeme víc vody. Podle hypotézy sůl – vysoký krevní tlak pak přebytečná sůl způsobí, že tělo zadržuje větší množství vody, aby mohlo slanost krve zředit. Výsledný zvýšený objem krve potom automaticky vede k vyššímu krevnímu tlaku.

To je každopádně jen teorie. Dává ale smysl, že?

Všechno tohle teoreticky smysl dávalo a nějaký čas se dokonce vyskytovaly i nepřímé důkazy na její podporu. Lékaři shromažďovali data o příjmu soli a krevním tlaku v různých populačních vzorcích a v některých případech můžeme pozorovat souvislosti. Ale i když byly tyto souvislosti konzistentní, souvislost, jak víme, ještě neznamená totéž co příčinnost – i když jedna věc (sůl) může vést někdy k jiné věci (vyššímu krevnímu tlaku), která zase shodou okolností souvisí s ještě další věcí (kardiovaskulární příhodou), ještě to nutně nedokazuje, že první věc způsobila onu třetí věc.

Souběžně s daty, která teorii o soli a krevním tlaku podporovala, se objevovaly samozřejmě informace, které jí protiřečily. Ve vědeckých kruzích se rozpoutala ohnivá debata, zda sůl způsobuje chronicky zvýšený krevní tlak (hypertenzi), či zda se jedná jen o přechodné a bezvýznamné zvednutí krevního tlaku, a každá verze měla své horlivé zastánce i odpůrce. Ve srovnání s jakoukoli jinou živinou, dokonce i s cholesterolem nebo nasyceným tukem, právě sůl vyvolala největší spory. A jakmile jsme do expresu „sůl – vysoký krevní tlak“ jednou nasedli, bylo už těžké vystoupit. Vlády a zdravotnické organizace zaujaly k soli stanovisko, a kdyby pak přiznaly svůj omyl, ztratily by tvář. Proto pokračovaly v omílání mantry o nízkém příjmu soli a svůj předčasný verdikt nechtěly odvolat, dokud jim nebudou předloženy zdrcující důkazy o opaku. Nikdo nejevil ochotu vysednout z vlaku dřív, než se objeví definitivní důkaz, že se ve svých předpokladech zmýlili. Místo toho si měli položit v prvé řadě otázku: „Měli jsme vůbec někdy důkaz pro doporučení, že je nutné konzumaci sodíku omezit?“

V omezení sodíku jsme věřili tak skálopevně kvůli neméně pevnému přesvědčení, že krevní tlak je míra zdraví. Zastánci nízkého obsahu soli tvrdí, že i pouhý jednobodový pokles krevního tlaku (vztažený na miliony lidí) by ve skutečnosti znamenal značné snížení mrtvic a infarktů. Nicméně důkazy z lékařské literatury naznačují, že přibližně 80 procent lidí s normálním krevním tlakem (menším než 120/80 mmHg) na účinky soli zvedající krevní tlak vůbec není senzitivních. Mezi osobami s prehypertenzí (předzvěst vysokého krevního tlaku) není na sůl senzitivních zhruba 75 procent. A i mezi lidmi s plně vyvinutou hypertenzí je vůči účinkům soli na krevní tlak 55 procent naprosto imunních.2

Je to pravda. Dokonce i mezi těmi, kdo mají nejvyšší krevní tlak, přibližně polovina není solí vůbec ovlivněna.

Přísné směrnice pro nízký příjem soli vycházely z dohadu. V podstatě jsme si vsadili na to, že ty malé účinky na krevní tlak, které vidíme u některých pacientů, budou mít velké přínosy pro veškerou populaci. A když už jsme takto spekulovali, nevšímavě jsme se přenesli přes jednu důležitou věc: Proč může sůl zvyšovat krevní tlak jen u některých lidí, a u druhých ne? Kdybychom se zaměřili na tohle, byli bychom si uvědomili, že náprava skrytého problému – který s nadměrným množstvím soli vůbec nesouvisel – napravuje se vším všudy i onu „citlivost na sůl“. Navíc jsme předpokládali, že krevní tlak, toto kraťoučké měření, o němž je známo, že kolísá v závislosti na mnoha zdravotních faktorech, je vždycky ovlivněn solí. A s touto nepodloženou jistotou jsme dále předpokládali, že nadměrná konzumace soli logicky povede k hrozným zdravotním výsledkům, jako jsou mrtvice a infarkty.

Vzít tak malý vzorek lidí – ano, neeticky malý! – a neuváženě extrapolovat přínosy nízké konzumace soli, aniž bychom se vůbec zmínili o rizicích, byla právě ta chyba. Zaměřovali jsme se na velice drobné poklesy krevního tlaku a zcela jsme přitom přehlíželi početná další zdravotní rizika způsobená nízkým příjmem soli (včetně několika vedlejších účinků, které ve skutečnosti zvyšují nebezpečí srdeční choroby), jako je zvýšený tep, oslabená funkce ledvin a nedostatečná činnost nadledvin; hypotyreóza; vyšší hladina triglyceridů, cholesterolu a inzulínu; a konečně inzulínová rezistence, obezita a cukrovka druhého typu.

Snad nejnázornějším příkladem tohoto svévolného přehlížení rizik je srdeční rytmus, u nějž je prokázáno, že ho málo solená strava zvyšuje. K tomuto škodlivému efektu dochází u všech lidí, kteří příjem soli omezí. A i když je dost důkladně zdokumentován v lékařské literatuře, žádná potravinová nebo stravovací směrnice vám neřekne: „Strava s nízkým obsahem soli může přispívat k riziku vašeho zvýšeného tepu.“ A co má na vaše zdraví větší dopad – jednobodová redukce krevního tlaku, nebo zvýšení tepu o čtyři údery za minutu? (Ve 4. kapitole vám blíže objasním, co tyto míry znamenají, a budete moci posoudit sami.)

Kdyby naše těla umožňovala každé z těchto rizik od sebe oddělit, mohli bychom pak říci, že je závažnější to nebo ono. Když však všechna známá nebezpečí plynoucí z omezení soli sloučíte, snadno uvidíte, že škody dalece převažují nad možnými přínosy. Jinými slovy, zaměřili jsme se jen na jednu veličinu, která by se při málo solené stravě mohla změnit – a sice krevní tlak –, avšak úplně jsme při tom procesu přehlédli všechny ostatní škodlivé účinky.

Když už teď známe svého nepřítele, situace v oblasti veřejného zdraví nevratně dospěla do bodu, kdy si musíme položit otázku: Nepodrobovali jsme generace lidí, a zvláště těch, kteří už měli podlomené zdraví, „léčbě“, která to chátrání mohla ještě zrychlovat?

Tahle otázka je stále naléhavější v moderním světě plném stresů, které si na našich tělech vybírají mnohonásobnou daň. Kromě soli, o kterou přicházíme při dodržování různých nízkouhlohydrátových, ketogenních nebo paleo diet, ztrácíme další sůl užíváním některých léků. Naše střeva tak doznávají větší škody, které způsobují sníženou absorpci soli (např. při Crohnově chorobě, vředové kolitidě, syndromu dráždivého tračníku [IBS] a syndromu děravých střev), další škody působíme ledvinám konzumací většího množství rafinovaných uhlohydrátů a cukru (snížená schopnost ledvin zadržovat sůl).

Z nedávného výzkumu dokonce vyplývá, že chronický nedostatek soli by se mohl podílet na stavu, který endokrinologové označují jako „vnitřní hladovění“. Když začnete omezovat příjem soli, tělo začne panikařit. Jedním z jeho obranných mechanismů je zvýšení hladiny inzulínu, neboť inzulín pomáhá ledvinám zadržovat víc sodíku. Bohužel vysoká hladina inzulínu současně „uzamkne“ energii ve vašich tukových buňkách, takže pak máte potíže se štěpením uloženého tuku na mastné kyseliny nebo uložených bílkovin na aminokyseliny jako zdroj energie. Se zvýšenou hladinou inzulínu je uhlohydrát jediná makroživina, kterou můžete na výrobu energie efektivně zužitkovat.3

Kam to tedy směřuje?

Začnete toužit po cukru a rafinovaných uhlohydrátech jako smyslů zbavení, protože vaše tělo věří, že uhlohydrát je jediným použitelným energetickým zdrojem. A jak už dnes víme, čím víc rafinovaných uhlohydrátů sníte, tím víc po rafinovaných uhlohydrátech toužíte. Toto přejídání se zpracovanými uhlohydráty a přeslazenými jídly spolehlivě vede k ukládání tukových buněk, přibývání na váze, inzulínové rezistenci a nakonec i cukrovce druhého typu.

Je jasné, že si celou dobu bereme na mušku špatný bílý krystal. Než jsme získali ty správné důkazy, démonizovali jsme sodík. A naše zdraví na to neustále doplácí. Kdybychom na stole byli nechali sůl, naše zdravotní problémy obecně – a hlavně ty, které způsobuje cukr – mohly být trošinku méně dramatické.

Je opravdu nejvyšší čas uvést věci na pravou míru. Hodit pocit viny za hlavu, popadnout solničku a znovu si vychutnávat sůl!

Je načase přiznat si pravdu

Vždycky jsem byl velmi sportovně založený, na střední škole jsem provozoval přespolní běh a zápas, takže vím hodně o tom, jak výživa (či její nedostatek) ovlivňuje výkonnost. Všechna ta odpoledne v poklusu, a potom ty dny, které jsem jako zápasník trávil v sauně, abych zhubnul, mě poučily o tom, jak je sůl pro sportovce důležitá.

Po maturitě jsem vystudoval univerzitu v Buffalu, kde jsem získal titul doktora farmacie, a začal jsem pracovat v místě bydliště jako lékárník. O sůl jsem se začal víc zajímat, když si jedna z mých pacientek stěžovala na únavu, závratě a letargii. Když jsme to spolu řešili, vzpomněl jsem si, že bere lék (antidepresivum sertralin), který může zvyšovat riziko nízké hladiny sodíku v krvi. Pokyny lékaře k omezení příjmu soli jsem si dal dohromady s dalším předpisem na diuretikum a hned jsem začal tušit, že je dehydratovaná z důvodu vyčerpání zásob soli a nízké krevní hladiny sodíku. Měl jsem podezření, že by měla začít jíst víc soli. Ale abych si svá podezření nejdřív potvrdil, poradil jsem, ať si nechá změřit sodík v krvi.

A taky že ano, hladina sodíku byla u ní extrémně nízká. Lékař jí snížil dávky diuretika na polovinu a doporučil jíst víc soli. Zanedlouho se všechny příznaky vytratily. O týden později za mnou přišla do lékárny a pověděla mi, že jsem měl pravdu a velice jsem jí pomohl zlepšit kvalitu života – což je asi ta nejlepší věc, jakou může zdravotník slyšet. Velmi se mi ulevilo a zároveň mě povzbudilo, že řešení jejích problémů se ukázalo být tak jednoduché, tak levné a tak bezprostředně efektivní.

Tato zkušenost mne přiměla podívat se blíže na směrnice omezující příjem soli. A čím hlouběji jsem se díval, tím lépe jsem viděl, že rada, kterou lidem dáváme – „omezte příjem soli“ –, není zřejmě vůbec správná. Přibližně v té době, v roce 2013, jsem získal místo kardiovaskulárního výzkumníka v ústavu Saint Luke’s Mid America Heart Institute (Středoamerický kardiologický institut svatého Lukáše). Od té doby jsem publikoval téměř dvě stovky lékařských odborných prací ve vědecké literatuře, z nichž mnohé se týkají vlivu soli a cukru na lidské zdraví. Na základě těchto akademických publikací mi v témže roce nabídli místo spoluredaktora BMJ Open Heart, oficiálního periodika Britské kardiovaskulární společnosti.

Výzkumu soli jsem věnoval téměř deset let. Během té doby jsem spolupracoval s mnoha klinickými lékaři ve snaze rozuzlit složitosti kolem příjmu soli a proniknout k jádru věci. Neměli bychom se těch zastaralých omezení konečně zříct? Kdo opravdu potřebuje méně solit – a kdo naopak víc? Jaké množství soli je optimální – potažmo jaký druh? A pak je tu ještě otázka, která je snad nejvíc vzrušující: jak by nám zvýšení příjmu soli mohlo pomoci zvrátit vlnu obezity a zarazit epidemii cukrovky druhého typu, která hrozí zachvátit celé Spojené státy a vlastně i celý svět?

Začít můžeme tím, že si řekneme pravdu:

Nedostatek soli je deprimující.

Nedostatek soli je nebezpečný.

Naše těla se vyvíjela tak, že sůl potřebují.

Směrnice omezující příjem soli vycházejí ze zděděné „moudrosti“, ne z vědeckých fakt.

Skutečným viníkem byl celou dobu cukr.

A konečně: sůl může být jedním řešením – a nikoli příčinou – našich celoplošných chronických zdravotních krizí.

Vaše tělo vás nutí zkonzumovat každý den několik gramů soli (zhruba 8–10 gramů, tedy 3000–4000 miligramů sodíku), aby zůstalo v homeostázi, optimálním stavu, kdy vystavujete organismus co nejmenšímu stresu. Zato však byste si po celý zbytek života – a zřejmě i mnohem delšího – vystačili bez jediného gramu přidaného cukru.

Dnes už chápu, že to bude chtít nějaký čas, než se odnaučíme letitým poučkám o škodlivosti soli – a právě proto jsem napsal tuhle knihu. V následujících kapitolách se dozvíte celý příběh. (Na konci, v 7. a 8. kapitole, naleznete konkrétní doporučení, jak u sebe zjistit a realizovat ideální příjem soli.) Toto pochopení však začíná převýchovou. Poučíte se o spoustě způsobů, jak učinit svůj život zdravější, robustnější a delší, jestliže v něm opět přivítáte sůl.

Pokud sůl odjakživa hrála tak zásadní roli v lidském zdraví, jak jsme o ní mohli vůbec začít pochybovat? Jednou z příčin jejího pádu mohla být i její všudypřítomnost, třeba jsme ji brali prostě jako samozřejmost. Máme-li pochopit, jak jsme mohli sejít tak daleko z cesty, musíme si nejdřív uvědomit, jak stěžejní roli vždycky hrála v našem zdraví, už od chvíle, kdy život vyklouzl z moře, až po zrození moderní medicíny. Podívejme se blíže na úlohu soli v naší minulosti – teprve pak můžeme začít obnovovat její pošramocenou pověst a vyhradit pro ni čestné místo v naší budoucnosti.

Table of Contents

1. Ale copak sůl nezpůsobuje vyšší krevní tlak?