NENÍ ŘÍMSKÉHO LIDU

Jarmila Loukotková

NENÍ

ŘÍMSKÉHO

LIDU

Jarmila Loukotková

JOTA / 2012

© Jarmila Loukotková, 2000

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2000

ISBN 80-7217-217-4

ISBN ePub 978-80-7217-868-1

ISBN mobi 978-80-7217-982-4

V tomto městě se neholduje vědeckým snahám, řečnictví tu nemá místa, rozšafnost a dobré mravy se netěší ani z pochvaly ani z výsledků; všichni lidé, které v tomto městě uvidíte, se dělí na dvě skupiny: buď je někdo vykořisťuje, nebo sami kořistí. V tomto městě se nikdo nestará o děti, protože kdo má dědice, nesmí na hostiny, není vítán v divadle, ale zbaven všech práv se skrývá mezi zavrženci. Kdo se však nikdy neoženili a nemají blízké příbuzenstvo, docházejí vrcholných poct, to jest, pouze oni jsou řádní vojáci, pouze oni jsou vynikající lidé a dokonce poctivci. Vejdete do města, které je jakoby rejdištěm morových nákaz, kde není nic jiného než zdechliny, které jsou sápány, a krkavci, kteří je sápou.

PETRONIUS ARBITER

První část

PO NEBLAHÝCH ZNAMENÍCH

1

CÍSAŘSKÝ OBĚD

Žena jedna jako druhá je dravčí plémě.

PETRONIUS

Právě roznášeli předkrm, když se císař rozmrzele zeptal:

„Kde zůstal Petronius?“

Odpovědělo mu ticho. Bezradné a zaražené ticho.

Císařova otázka byla první slova, která se při tomto obědě rozlehla jídelnou jasně a hlasitě.

Ještě včera večer a dlouho po půlnoci tu vybuchoval smích a tryskaly rozjařené výkřiky přípitků. Služebnictvo ještě dávno po svítání uklízelo zvadlé věnce, nedojedené pečivo, nakousané ovoce a všecky ty smutné zbytky z veselých hostin.

Ale poslední krůpěj dobré pohody se ztratila současně s poslední kapkou k ránu vypitého vína. Jasnou noc vystřídalo pochmurné poledne.

Každodenní dvořané teď pouze šeptají úsečné poznámky, tak kradmo, jako kdyby je jen nedovoleně vydychovali; občas zvaní hosté si vyměňují nejisté, bázní téměř pohaslé pohledy a nehovoří vůbec; otroci, vždycky neslyšní, se tentokrát až přikrčeně plouží.

Něco se stane.

Tíseň a neznámé napětí prosycuje místnost, dusí vzduch, plazí se po sloupech, otravuje poháry, svazuje pohyby, zamyká ústa.

„Proč že se zdržel Petronius?“

Císař se neústupně dožaduje odpovědi.

Lehký šum, několik zmatených posunků a těkavých pohledů. Teprve po chvíli studeně odpověděl důstojný starý muž u levého stolu:

„Skládá posměšné verše.“

Byl to kámen. Dopadl z výšky a těžce. Hladina mlčení se nad ním okamžitě opět uzavřela.

Císař loupl po starci očima. V jediném ostrém mžiku obsáhl celou jeho podobu od lysé lebky až po zlaté přezky na sandálech; postihl přísné tahy v hubené tváři; setkal se s pichlavými a vědoucími zornicemi. V duchu si opakuje jeho jméno. Seneka. Annaeus Seneka. Filosof a vědec se zatrpklou bradou, trochu domýšlivý spisovatel a řečník, básník a skladatel tragédií, s vyzáblýma rukama, tak vyzáblýma, že na nich kosti vyčnívají jako ruka mrtvoly. A vychovatel mého nevlastního syna. Seneka… Samo jeho jméno syčí a chřestí jako jeho suchý hlas: „Skládá posměšné verše.“ Poznámka málo vhodná při téhle trudné náladě.

Panovník se k Senekovi obrátil zády, aby ho neviděl. Už ho neviděl. Už nikdy, do konce života už nespatřil jednoho z nejlepších mužů doby.

Petronius prý teď skládá posměšné verše. Ve chvíli, kdy se celý dvůr tetelí a odevzdaně čeká, odkud zahřmí, někdo z jejich kruhu zhrdl obědem u císaře, hoví si doma v uvolněné tunice a básní. Tato představa císaře popouzí. Vzbuzuje v něm závist. Chtěl by být na jeho místě. Proč tu Petronius není, aby tu v zatmění zasvítil?

Něco se stane.

Proč tu Petronius není?

I ostatní si vroucně přejí, aby básník přišel. Uchylují se v myšlenkách k Petroniovi jako k záchrannému lanu, jako do bezpečného úkrytu, protože nemohou a nemohou vybřednout ze zlověstných tušení.

Snad to způsobily neblahé zvěsti, které se za jitra rozlétly městem: že se jedné žebračce za soumraku, jedné hostinské přesně o půlnoci a konečně jedné urozené paní za rozbřesku narodilo dítě s pohlavím chlapce i děvčátka zároveň; že do vojenského ležení u severní městské brány udeřil zčistajasna blesk a zapálil prapory i stany; že ve statku při Appiově cestě za městem vrhla svině jen jedno jediné sele, a to bylo velké jako dospělá ovce a místo kopýtek mělo jestřábí drápy; že téže noci zemřeli z úředníků tribun a konzul — a kvestor, aedil a praetor skonali v jednom týdnu asi před měsícem. Všechny tyto nekalé zkazky, ještě zveličené a vyšperkované, bobtnají v myslích a vytlačily dobrou pohodu.

Možná však, že příčinou rozladění u dvora je také neprozřetelný žertík, kterým císař v opilosti zakončil včerejší hýření: prohodil, že už je jeho osud, že musí nepravostmi svých manželek nejdříve bolestně trpět, a nakonec je bezohledně ztrestat. Všichni si přitom vzpomněli na jeho předešlou choť Messalinu, jak před šesti lety na jeho rozkaz zemřela dýkou pro záletnictví, a zlomyslné pohledy hned zakroužily k jeho nynější ženě Agrippině, v té chvíli až k slzám rozesmáté podkasaným vtipem jakéhosi podvelitele stráže. Smích se jí rázem seškrtil. Jen slzy tekly dál, přetaveny z bujarosti v uraženou důstojnost a oprávněný strach — protože Agrippina považuje poctivost za nudný přežitek starodávných dob; když se onehdy hovořilo v kruhu jejích přítelkyň o manželské věrnosti, zeptala se prý, jakým jazykem že se to mluví. Císařova předjitřní poznámka ji zasáhla. Setřepala slzy z řas, nasadila si ještěří úsměv a velebně odkráčela do svých komnat.

Dnes se objevila až o polednách v jídelně, že prý ji bolela hlava.

Císařovnina vždy mléčná pleť je dnes skutečně až zsinalá a světlé líčidlo se marně snaží zakrýt unavené stíny kolem očí. Přesto Agrippina jediná náhle všemožně hledí povznést sklíčené ticho při obědě: vysoký řezavý smích, mladické poskakování na židli, podívejte se, jak je císařovna bezstarostná a nenucená, proč jste všichni jako zařezaní?

Císař spočívá — zády k Senekovi — na drahocenném lehátku, které mu ke čtyřicátým narozeninám daroval sicilský místodržitel. Vytesal je velký umělec z jednoho kusu vzácného mramoru namodralého odstínu a v hlavách se lesknou zlatá písmena císařova jména: CLAVDIVS.

Tváří se nevrle. V noci trochu přebral vína a teď mu třeští hlava. V čele jako kdyby měl mraky, v hrdle vichřici a v žaludku bouřku. Před očima mu proskakují červenavé jiskry. Na jídlo nemá ani pomyšlení, nezlákala ho ani jeho oblíbená vajíčka, natvrdo do běla uvařená, salátem zeleně obložená, ředkvičkami nachově ozdobená a směsí oleje s octem zlatě politá. Srká jen nahořklý posilující nápoj; v podobných případech mu ho namíchává jeho osobní lékař Xenofon. Klaudius si namlouvá, že ho nevábný odvar skutečně posiluje, a mžourá po stolujících.

Utkví pozorně na své ženě a myslí si, že se vlastně jen zázrakem udržuje při svém věku tak dívčí a pohyblivou. Současně postřehne, že jí drobounké, ebenově černé prstence, jindy tak přepečlivě nakroucené, dnes trochu plihnou. Z vlasů mu sklouzne pohled na její roucho a všimne si, že je u dolního okraje maličko nakrčené — oblékala se jistě v spěchu a na poslední chvíli, když jí není dobře, chuděrce. To všechno způsobila ta jeho noční nejapná poznámka. Člověk přece nikdy pořádně neví, co nad pohárem blábolí. Musí ji požádat o prominutí. Koupí jí smaragdový náhrdelník — — Podívá se jí na šíji a shledá, že ji zdobí tentýž náhrdelník jako v noci. Zvláštní. Agrippina přece dbá, aby nevzala dva dny po sobě stejný skvost. Vtom si uvědomí, že má i červenofialové roucho z minulého večera. Ani to se dosud nikdy nestalo. Císařovna se zřejmě od svého včerejšího odchodu z hostiny do ložnice nepřevlékla. To znamená, že se ani nekoupala. Ani neležela, poněvadž látka není zmačkaná. Proč nespala? Byla příliš unavena. Ale proč se nepřevlékla? Patrně měla na práci něco tak důležitého, že jí nezbýval čas ani na odpočinek, ani na osvěžující lázeň, ani na převléknutí. Agrippina je tuze starostlivá. Bere si i maličkosti příliš k srdci.

Jenomže… Dopoledne mi vzkázala, že ji „nesnesitelně bolí hlava“. Co závažného mohla s nesnesitelným bolením hlavy dělat? Byla to tedy jen výmluva.

Klaudiovy úvahy dospěly až k tomuto podezření, když Agrippina přehodila pravé lýtko přes levé koleno. Vyhlédl cípek rubového lemu roucha, umazaný od bláta.

Císařovna tedy byla dopoledne venku. V městě byla. Protože v zahradách paláce by se nikde nemohla potřísnit od bláta. Ani v nejzazší aleji u řeky by si nezašpinila roucho. Všechny cestičky kryje mramorová drť. Agrippina byla v městě. Pravděpodobně odešla ještě za tmy, takže neviděla na blátivou cestu. Vrátila se až před samým obědem a nestačila se převléknout. Kde byla? Proč lhala?

Kde byla Agrippina?

Něco se stane.

A tíha se ještě zvyšuje.

Červenavé jiskry před Klaudiovýma očima se stmelují v rej poplašených písmen pronikavé otázky: Kde byla Agrippina? Co kde dělala?

Nyní znova vykvikla násilným smíchem. Čemu se směje? Dorozumívá se s týmž osmahlým krasavcem jako na noční slavnosti. Voják má náruživě krojená ústa. Smyslně odchlipuje rty. Obličej se prvně vypíná mužnou krásou s blýskavýma očima. Jeho smích halasně zvučí. Marně se pokouší, aby Agrippině pomohl rozehnat mraky. Hezký muž. Krásný. Klaudius ho zná od vidění. Zřejmě si ho oblíbil Klaudiův nevlastní syn Nero. Několikrát ho spatřil v jeho společnosti. Ale teprve teď si ho důkladněji prohlédl. Bylo by dobře znát jeho jméno. Mohl by se mu postarat o vojenské povýšení nebo o nějaký čestný úřad, aby potěšil Nerona. Nerona by jistě pohladilo, kdyby jeho nevlastní otec a zároveň tchán vyznamenal jeho přítele. Nepřipadal by si opuštěn. Nemyslil by, že je odstrkován. Nezdálo by se mu, že je ubohý zanedbávaný sirotek bez otce, o kterého by se opřel, který by za ním stál, který by ho v jeho sedmnáctiletém mládí podpíral a vedl. Nero je velmi, velmi citlivý chlapec. Někdy je z lítosti až předrážděn. Vychovatelé Burrus a Seneka s ním věru nemají lehkou práci. Ach, Seneka. Kousavý stařec s nemístnými poznámkami. Císař se ožene dlaní, jako kdyby zaplašoval mouchu. Ale i Agrippina by měla radost, kdyby byl pozorný k přátelům jejího syna z prvního manželství. Viděla by, že to s adoptováním chlapce myslí upřímně. Uklidnilo by to její obavy, že hoch bude u dvora na obtíž. Ostatně také ona si černovlasého setníka zřejmě oblíbila. I ji by potěšilo, kdyby na něho nějak pamatoval. Ale Agrippina… Kde jen byla Agrippina?

Mladý muž se právě po vladaři ohlédl a jejich oči se na mžik setkaly.

„Jak se jmenuješ?“ ptá se Klaudius.

Vojákovi pod obočím vykřísly jiskry. Vycení zuby — zdá se, jako by jich měl dvakrát tolik než každý jiný člověk — a směle zvolá:

„Anicetus!“

Císař jen pokývne hlavou. Anicetus. Význam toho slova se k němu hodí: Nepřemožený, Nepřemožitelný…

Klaudius si v tu chvíli uvědomuje, že jiskry v Anicetových očích vyjadřovaly nejen radostné překvapení a pýchu z vyznamenání, ale i zážeh nenávisti. Anicetovy oči zaplály zle a bělost zubů mu zasvítila zákeřně. Jen lehounký zásvit zloby, ale nebyl pouze vnějším přechodným nádechem, naopak, hořel zevnitř, z nitra, z hloubky, ani sám Anicetus o ní možná ještě neví, dosud nikdo se do ní možná neponořil. A tu si Klaudius uvědomí, že dnes každou maličkost vnímá jaksi neobyčejně ostře, navzdory malátnosti z přemíry vína, že postřehne i nejnepatrnější šelest kožišiny na lehátku; všechny jeho smysly jsou nezvykle zbystřeny a napjaty.

A jeho manželka, božská Agrippina, císařovna římská, se baví. S Nepřemožitelným. S mužem, který má smyslné rty a záštiplné šlehy v očích.

Předkrm pomalu mizí z mis. Jen několik spadlých ředkviček se koulí po stříbrných podnosech.

Nálada se nezlepšila.

Slunce se zatáhlo do mraků. Osvětlení nejprve zvolna žloutlo, pak se přebarvovalo do šeda a nakonec se sneslo takové šero, že otroci v pravé poledne rozžehují svítilny.

Teď tu tedy za krhavého světla skrytého slunce a blikajících kahanců stolují, mžourají jeden na druhého a nudí se. A Petronius si doma veršuje.

Petronius…

Duchaplný společník, myslí si Klaudius, nejlepší víno každé hostiny, zdánlivě lehké, ale přebrat bych ho nechtěl, je příliš kořeněné…

Jen aby nepřišel, přeje si lékař Xenofon, viděl nás, co kdyby prozradil? Třeba jen žertem, jen tak na okraj, jak on to umí, ale přece jen by to bylo prozrazení. Klaudius se to na mne nesmí dovědět, jde o život. Snad nepřijde, císařovna mu vzkázala, že si nepřeje, aby dnes přišel, musí poslechnout. Jenže on neposlechne. Naschvál neposlechne, aby se jí vysmál a zneklidnil ji, rád si zahrává…

Nepřijde, je přesvědčena Agrippina. Poslechne mě, mne si neopováží neposlechnout, i když má u dvora výsadní postavení jako nikdo druhý. Ale pohrávat si může s Klaudiem. Se mnou ne. A on to ví.

Škoda že dnes nepřišel Petronius, lituje Seneka. Je chytrý a vzdělaný, zná a umí, mám ho rád…

Dobře že dnes nepřišel, libuje si Anicetus, je nebezpečně chytrý a zbytečně vzdělaný, nemám ho rád…

Čím to, že Petronius dosud nepřišel? rozvažují každodenní dvořané. Oblíbenec císařské rodiny, miláček krasoduchů. Onemocněl? Snad dokonce těžce? Jeho smrtí by se uvolnilo místo pro nového miláčka…

Snad přece jen ještě přijde, doufají občas zvaní hosté, abychom ho zase jednou viděli a slyšeli zblízka, v nosítkách a ve vozíku se nám vždycky jen mihne, jestlipak je pravda, že jeho dům na Janikulu je nejvytříbenější v Římě? Jestlipak je pravda, že je nejzhýralejším mužem v celém městě? Takové bohatství a taková pověst…

Jestli přijde Petronius pozdě, bude se něco dít, obávají se otroci. Od společnosti ho mohla zdržet jen mimořádná událost. Ale jestli nepřijde vůbec, bude všecko v pořádku, to doma buď básní, nebo miluje, obojímu on dává přednost i před císařskou rodinou…

Právě když chtějí odnést předkrm, rozvírají se velebně hlavní dveře jídelny. Všechny obličeje cílí šípem nosu do jejich terče. Dokonce i císař se pootočí. Chvilku zůstávají dveře dokořán. Poté vstoupí zeleně oblečený otrok, pozvedne do výše ruku s růžovým věncem, obrátí tvář k císaři a ohlásí: „Titus Petronius.“

Pak připomene vstupujícímu: „Pravou nohou“, aby s ním do komnaty vešla pohoda, dobrá chuť a štěstí, a kýžený básník vstupuje.

Nejprve si císař vzpomene, že on sám, když vcházel k obědu, přešlápl a vkročil nohou levou.

Druhá věc, kterou si uvědomuje: že se Agrippina při ohlášení Petroniova jména na židli nadzdvihla a v tváři se jí mihla nevole.

Jako třetí maličkost postřehne, že se bachratý Xenofon, císařův osobní lékař, tentokrát horlivě hrouží do poháru, ačkoli se jindy valí Petroniovi vstříc a podlézavě ho obskakuje. Současně ho napadá, že se ráno otroci nemohli Xenofonta dohledat, když mu měl připravit posilující nápoj. Odešel prý do města kupovat léčivé bylinky, třebaže jeho pracovna by nahradila lékárnu pro celou legii.

Pak teprve věnuje Klaudius pozornost Petroniovi.

Básník pozdravil císaře, po něm císařovnu a nakonec se uklonil celé společnosti. Zůstal stát u dveří, pod světlem sloupkových lamp. Má atletickou postavu běžce, na vysokých nohou, s jemnýma rukama a s kadeřavou hlavou. Jeho ústa s odtažitým výrazem štítivosti jsou na první pohled nápadná. Kostnaté líce má poněkud vpadlé, nos úzký a přejemnělý.

Právě chce jít k svému lehátku, když tu kolem něho sluhové odnášejí předkrm. Zastaví jednoho z nich:

„Počkej s tím, přece si nenechám ujít kromobyčejnou lahůdku: ztracená dvorská vejce v salátě.“

Řekl to hlasitě a bez rozpaků. Nezáleží mu na tom, jestliže se císařovna pohorší. Nehledí na to, že druzí už předkrm dojedli. Nevšímá si toho, že někteří dvořané jsou jeho smělostí dotčeni.

Okusil první sousto.

„Chutná mi výborně, i když mi dnes Xenofon obřadně nepopřál dobré chuti. A dám si třetí dávku, třebaže se na mne Agrippina mračí. Plním číši k poctě tvé vlídnosti, císařovno. Doufám, že nejsi příliš unavena.“

Agrippina zrůžověla. Xenofon něco rozpačitě koktá. Senekův výraz měkne. Anicetus dychtivě očekává slůvko, kterého by se mohl zachytit, aby se také uplatnil v rozmluvě. Klaudius má před očima o chumel purpurových jisker méně. První závoj stísněnosti spadl.

Jen otroci našlapují ještě opatrněji.

„Proč by měla být má choť unavena?“ ptá se císař.

Agrippinina růžovost znachověla.

„Myslím, že manželka panovníkova má tuze mnoho starostí a mimořádných úkolů, obzvlášť je-li tak horlivá a vynalézavá, jako je Agrippina.“

Císařovnin obličej dostal barvu zralých třešní. Xenofontovi zaskočil drobeček. Seneka taje v úsměvu. Anicetus lituje, že ještě nemůže dost dobře navázat. Klaudiovi se mraky v čele protrhaly. Hodující už cinkají konvicemi.

Jen čeleď ani nedutá.

Tu přicházejí jídlonoši s druhým chodem. Jeden zakopl o shrnutý koberec. Nadívaná perlička pleskla o mozaikovou podlahu, kovový podnos se na ni s rachotem přiklopil a dušené fíky se rozkutálely kolem.

Jídelna propuká v smích.

Smějí se nejen dvořané a hosté, směje se i císař a Agrippině se zplihlé prstence jen jen natřásají. Jako by se smály i sloupy a poháry, jako by se smála podlaha na strop a lehátka na židle. Nedopatření, které by jindy skončilo přísným trestem a rozladěním, vzbudilo tentokrát veselí. Je to smích uvolnění a ulehčení, je to spásná ruka, podaná tonoucímu. Všechny chmury hodovníků se rozprášily.

Hosté začínají rokovat o včerejším ochlazení a zítřejším oteplení, císařovna si šušká s přítelkyní Acerronií o novém přípravku k barvení vlasů, Xenofon si povolil opasek, Seneka už poučuje žáka Nerona o zásadách platónské filosofie, Anicetus se konečně dostal k slovu a Klaudia zachvátila chuť na masíčko z pečeného páva.

A jak tak císař vytrhuje modře lesklá brka z pavího ocasu — neboť páv se nosí na stůl i se svým honosným chvostem — vzpomíná si, že Petronius měl dnes přivést do paláce mladíka ze vznešené ligurské rodiny, Marka Ostoria; přibyl před několika dny do Říma, aby zde nastoupil úřednickou dráhu. Petronius ho měl u oběda představit císaři.

O mladém Ostoriovi mluvil celý Řím už před čtyřmi roky. Získal si tehdy velkou zásluhu. Bylo to v Británii, jeho otec, Publius Ostorius, tam velel vojsku. Mladičký Markus se zúčastnil vojny s otcem a zachránil tenkrát život římskému občanu a ozdobil se tak vyznamenáním ve věku, kdy jiní hoši ještě na hřištích házejí šípy.

Klaudius si ulomil křupavé stehýnko a ptá se Petronia, proč nepřivedl Marka Ostoria.

„Přijde co nevidět, caesare. Předseda senátu si ho povolal k jakési úřední záležitosti a jednání se protáhlo.“ Usmívá se na šedovlasou manželku Senekovu a dodává: „Zaostři dobře písátko, Paulino: v Marku Ostoriovi budeš popisovat jednoho z nejlepších lidí příštích let.“

Paulina, drobounká stařenka, která při chůzi jakoby poklusává krátkými vrabčími krůčky, si denně zapisuje na destičky poznámky o všem, co se u dvora, kolem dvora a v Římě přihodí. Destičky lovívá v příhodný nebo významný okamžik z kapsáře, zaznamenává si slovo, větu, útržek řeči, a doma podle nich sestavuje na papyrových svitcích denní kroniku římské společnosti. Je mírná a každý ji má rád. Ochotně přináší své záznamy z toho či onoho dne každému, kdo ji o to požádá, a předčítá deník, protkaný vlastními názory a úvahami. Také tentokrát již poněkolikáté zacvakly její tabulky na stole a s novými a novými poznatky opět zmizely v tajuplném kapsáři. I Petroniův dnešní vstup do hodovny zachytila, zejména jeho číhavý pohled, protože ho prozradil, že něco ví, něco důležitého a nebezpečného, co se snaží zastřít úsměvně přivřenými víčky.

Opravdu, Petronius je dnes vzdor zdánlivě vnější ledabylosti obezřetně na stráži; zdá se, jako by byl na čekané — ne na kořist, nýbrž na záškodníka. Ani zmínku o Ostoriovi, jednom z nejlepších lidí příštích let“, nepronesl bez záměru. Vyjadřovala skrytě, nicméně srozumitelně, že si Petronius přítomnosti valně necení; že by se slušelo věnovat pozornost někomu, komu může patřit budoucnost.

Vtom už také přídveřník Marka Ostoria ohlásil.

Dvacetiletý muž vstupuje nesměle, ale bez rozpaků; je uhlazený, ale ne přepjatý; halí ho nabělená tóga jako všechny, kdo se ucházejí o úřad. Z jeho chování je zřejmé, že není ve vznešené společnosti poprvé.

Petronius ho odvádí ke Klaudiovu lehátku. Císař řekne několik vět, celkem plytkých, že doufá, že mladý muž bude svěřené povinnosti zastávat řádně a že tak bude pokračovat ve šlépějích svého čestného otce, a podobně. Pak ho představuje císařovně. Agrippinu „těší, že poznává syna muže, jenž vykonal tolik znamenitého pro stát a národ římský, a že očekává, že i on, právě tak jako jeho otec — —“

Nato je Ostorius přizván ke stolu.

Petronius si ho vede k svému lehátku.

Tu Klaudius zpozoruje, že Agrippina významně kývá na Xenofonta a že se Xenofon hned nato vytratí postranními dvířky z jídelny.

Ostorius se rozhlíží po místnosti, po bílých sloupech, slonovinou vykládaném stropu a bohatě do kroužků a čtverečků sestavené podlaze, i po huňatých kobercích rozložených na mozaice; pozoruje cedrové stoly, zlaté číše, barvité závěsy a všecku tu ostatní nádheru, nadnesenou a ne právě nejvkusnější: jídelna, kde bude v nejbližších letech tak často stolovat. Obhlíží neznámé tváře, vlídné i nevraživé, nové lidi, zajímavé i všední, s nimiž se bude od nynějška tak často stýkat. Srovnává roztomilost císařovnina švitoření s jejími skutky, rozkřičenými nejen v Římě, ale i po všech provinciích. Na chvíli utkví na Senekovi a napadá ho, že snad ani nemá žádnou krev, jak je suchý. Zastaví se pohledem na Anicetovi, a zdá se mu, že svůj půvab vystavuje příliš živě na odiv.

Vtom jeho pozornost zaujme mladíček s nádhernými, na ramena dlouhými vlasy v odstínu zlatých lilií — jsou husté a nápadně lesklé, až třpytivé; v lehkých vlnách věnčí křehký, ženský a snivě krásný obličej s holubičíma očima. Svěží rty a rozmarný důlek v bradě dokreslují sličný celek. Ostorius se ptá, kdo že je ten nápadně ušlechtilý panic.

„Panic? Kromě tebe není v Římě ani jediný. A to zápasnické tělo s ženskou hlavou, to je Nero.“

Básník se o něm rozhovořuje dál. Nero, vlastní syn císařovnin a adoptovaný syn Klaudiův. Nejsladší jahoda pro milenky a nejtvrdší oříšek pro vychovatele. Jen z něho je Seneka tak vychrtlý. Nero se dovede rozplakat něhou a vyrazit oko vztekem. Agrippina ho přivedla do manželství s císařem jako skromného schovance — ale už dávno předem si zamanula, že se Nero jednou, a to co nejdříve, stane prvním mužem u dvora a tím i v říši. Dali na stůl příliš voňavé květiny, ruší mě to při jídle. Zvolna a zlehka, pomocí kouzel manželského lůžka, přesvědčila Klaudia, že si musí nevlastního syna hledět víc než vlastních dětí, aby se o císaři neříkalo, že je chladný, ba krutý k sirotkovi. A tak byla před pěti roky Domitiovi zasnoubena Klaudiova dcera Oktavia — Domitius je Neronovo vlastní jméno po otci. Neronovi bylo tehdy dvanáct let a Oktavii asi devět. Za rok nato přiměla Agrippina císaře, aby urychlil přijetí Domitia za vlastního. Dokládala svoje rady příklady kdejakého panovníka z minulosti, ti všichni prý přibrali k vlastním dětem ještě děti cizí a chovali se k nim s rovnocennou dobrotou a štědrostí. Omáčku ze škeblí si neber, je v ní moc soli a málo šafránu. Klaudius, aby se tedy nejen vyrovnal svým slavným předchůdcům, ale aby je dokonce předčil, prohlásil veřejně v senátě, že bude napříště Domitiovi dávat přednost před vlastním synem Britannikem, ostatně ten je prý taky mladší. A tak dostal Domitius jméno Nero a včlenil se do císařského rodu. Britannika — sedí naproti němu, ten pobledlý s vyplašeným pohledem — tehdy kdekdo litoval a litují ho dodnes. Vetřelec ho připravil o přirozená práva. Dokonce i někteří otroci jsou na něj uštěpační a nechtějí ho poslouchat. Všimni si Agrippiny, jak je nesvá. Když povážím… Na jejím místě bych asi dnes taky nejvyrovnanější nebyl. Kde jsem přestal? Domitiovo čestné jméno Nero se stalo takřka posvátným. Nikdo se neopovážil jmenovat ho jinak, aby tak snad maně nezlehčil význam císařského adoptování. Ten stolek s kadidelnicí je vzácná řezbářská práce, je ho sem škoda. A pak už šťastný osud Neronův přímo letěl nahoru. Následujícího roku slavnostně oblékl mužskou tógu, ačkoli mu bylo teprve čtrnáct — to aby se zdálo, že je dostatečně dospělý a schopný přejmout do svých rukou vládu. Tehdy dokonce i senát sestavil náramně pochlebnou řeč. Žádal v ní Klaudia, aby Nero směl už ve dvaceti letech nastoupit úřad konzula. Klaudius to pochopitelně odkýval. Pak se pořádaly Neronovým jménem velkolepé závody a hry, aby ho lid blíže poznal, obdivoval ho a miloval. Když jel tehdy císařský průvod do cirku, měl na sobě Britannikus dětskou tógu. Zato Nero se vypínal v triumfálním rouše. Dítě a vladař — tak si pomyslel každý, kdo je viděl pospolu. Jez pečeni, a kdyby se něco dálo, setrvej na lehátku. Ničemu nezabráníš, ničemu nepomůžeš, tady se ničemu zabránit a nikomu pomoci nedá. Ano, a od té doby lid pohlíží na Nerona jako na budoucího panovníka, kdežto pravého následníka Britannika považují za hloupoučké dítě. A to nebyla tehdy před třemi roky na závodech jen jediná nehoráznost. Když se toho dne oba chlapci setkali na nádvoří u připravených koní a vozíků, pozdravil Nero Britannika: „Buď zdráv, Britanniku!“ a ten mu odpověděl: „I ty, Domitie.“ Slyšela to Agrippina a hned zatepla s tím běžela na Klaudia: že prý se Britannikus vzpírá nazývat bratra jeho čestným jménem a že tak dává najevo, jak si neváží adoptování a veřejně je zlehčuje; jaký že názor na věc bude mít dvůr a lid, když rodina sama smýšlí tak bez úcty; kdo že to Britannika vychovává, že ho nenaučí ctít otcovo rozhodnutí; že chlapec bude vzpurný, svéhlavý a zatrpklý, když bude veden k těmto špatným způsobům. Nasadila Klaudiovi do hlavy, že všichni Britannikovi vychovatelé jsou ničemové a zlotřilci. Klaudius je dal tedy do jednoho popravit. Takže jen proto, že Britannikus nazval nevlastního bratra jeho pravým jménem, zemřelo několik znamenitých učenců a filosofů. Místo nich dostal za učitele pár zvrácených klacků, vybrala je Agrippina. Loni se Nero oženil s Klaudiovou dcerou Oktavií. Sedí vedle něho. Šťastně zrovna nevypadá. Není divu. Nero je velmi něžný milenec, ale ne v manželské ložnici. Ostatně Neronův život není záviděníhodný. Agrippina mu sice přes mrtvoly klestí cestu k vládě, ale jako vychovatelka nestojí za nic. Umí mu jen nařizovat a zakazovat. Říká mu jen, co musí a co nesmí. Vidí v něm jen budoucího císaře římského, ale jako člověka ho vůbec nezná. Může se jí to vymstít, až Nero skutečně dosáhne moci. Protože Nero…

Petronius se odmlčel a ustaraně se zamyslil.

Ostorius ho neruší. Dál pozoruje lidi kolem sebe.

Císař právě podotýká, že je mu sice po včerejšku jaksi nevolno, ale že si přesto vezme z dalšího chodu. Onen hlučný černý setník dotírá na Agrippinu. Netrpělivě ho odbývá, zdá se velmi rozrušena. Naléhavě a důtklivě hovoří s holohlavým tlustým lékařem. Rozmlouvají tiše a setník se od nich snaží polapit nějaké slovíčko. Teď císařovna uhodila sevřenou pěstí do opěradla křesla. Vyráží na tlouštíka prudká, zřejmě krajně nespokojená slova. Čelo se jí nad kořenem nosu svraštilo do zlostných vrásek. Náhle se rozčileně zvedá a odchází postranními dvířky. Opáleného vojáka to zřejmě mrzí.

Nero si povšiml matčina odchodu a překvapeně se po dvířkách ohlíží. Oktavia sklopila oči, jako kdyby se ze strachu chtěla víčky celá přikrýt. Proč Agrippina odešla? Také Britannikus se zdá znepokojen — macešina odhodlaná chůze v něm vzbudila obavy. Stolující, kteří císařovnin odchod postřehli, o něm šeptají těm, kdo ho propásli. Jen císař neví nic. Řeší se sousedem u stolu otázky zbědované veřejné mravnosti. Vytrhaná péra z paví pečeně leží před ním na stole. Měňavě se lesknou a žíhají sytě duhovými záblesky.

To je tedy císařský dvůr.

Ostorius správně tuší a cítí za zdánlivou klidnou pohodou oběda pletichářsky neproniknutelné pozadí; každému tu přímo čiší z očí postranní záměr, zatajená vina, lstivost, pomlouvačství; každý závěs jako by ukrýval někoho, kdo tajně naslouchá; každá číše jako by obsahovala jed; každý stolek se zdá svědkem minulých úkladů.

Ostorius je mezi těmi lidmi první den, vlastně teprve několik okamžiků, a už ho tísní zastírané napětí — jak těžko je asi těm, kdo tu žijí denně, týdny, měsíce, léta, celý život. Na koho nesnáze doléhají víc: na ty, kteří neznají nic a jen se dohadují, nebo na ty, kdo vědí o všem a znají den i hodinu činu? Jak se asi cítí Petronius? Ostorius se dívá na jeho podlouhlý obličej — jen kradmo, aby ho nevytrhl z myšlenek. Jak tiše a skromně vypadá teď Petronius.

Petronius vidí všecko, co se děje v koloběhu úskoků, kliček a pastí u dvora. On nejen tuší, nýbrž dovede přesně odhadnout, co který pohled znamená; jasně posoudí, co se za kterým úsměvem skrývá.

Petronius je pojednou tichý a zamyšlený.

Ví, co se stane.

Ví a čeká.

Stane se to v nejbližším okamžiku. Pátý chod už je na stole. Oběd se brzy skončí.

Zabránit se tomu nedá.

Básník mlčí. Skrývá tajemství. Dívá se na Klaudia a pohledem ho lituje. Nezahlédl přece před polednem Agrippinu na nejchoulostivějším místě v Římě jen proto, že by se byla šla projít do kramářské čtvrti. Přece ji tam nedoprovázel mastičkář Xenofon jen pro případ, kdyby si po cestě náhodou zlomila nohu. Přece nepředstírala zbytečně, že Petroniova nosítka nevidí. A také mu jistě jen z chvilkového rozmaru neposlala vzkaz, že si nepřeje, aby dnes v paláci obědval. Své hluboké důvody měla i její zlost, když přesto přišel.

Zabránit se tomu nedá.

Nyní se tedy vzdálila z jídelny tam, kde byl před chvílí Xenofon: do přípravné komůrky, kde se nasypává do kalíšků koření, mísí ocet a ohřívá voda k omytí rukou nebo ředění vína. Důvěřivý Klaudius! Jak zpupně se Agrippina nesla. Jako vydrážděná šelma.

Odešla…

Snad by se dalo využít její nepřítomnosti. Snad by se tomu přece jen dalo zabránit. Snad je možno zasáhnout teď, v poslední chvíli, v okamžiku vrcholného nebezpečí. Snad by bylo možno vyděsit Klaudia natolik, aby… Ale jak? Je zabrán do rozmluvy. Teď ho není možno vyrušit. Jak jen se dostat k slovu? Jak zastavit lavinu ve chvíli, kdy se dává do pohybu?

Zasáhla sama Štěstěna v podobě nakadeřeného Nerona. Obrací se k Petroniovi a ptá se medově:

„Dnes ses dosud nezmínil, co se ti na dnešek zdálo — nebo jsi měl bezesnou noc, Petronie?“

Neronova otázka je šťastné číslo v Petroniově hře. Počká si, až se na něho soustředí všechny zraky v jídelně, a skromně poznamená:

„Měl jsem velmi zajímavý sen. Ale nemohu vyprávěním rušit caesara v rozmluvě, i když se mi zdálo o něm.“

Klaudia to upoutalo: „O mně se ti zdálo? Vypravuj. Co o mně? Něco příznivého?“

Básník předstírá rozpaky: že by snad přece jen měl o svém snu pomlčet, když císaři právě tolik chutná, že by mu mohl chuť zkazit. Teprve když ho Klaudius opět a opět ujišťuje, že se na jeho dobré chuti nic nezmění, pustí se do vyprávění:

„Zdálo se mi — nebylo to dlouhé — o veliké bílé hrobce. Bílá barva nosí smutek a hrobka znamená nemoc. V té hrobce jsi seděl, císaři, a jedl jsi kousky krvavého masa z kance a přikusoval jsi voskově žlutá jablka — syrové maso zase značí nemoc a kanec se vykládá jako nebezpečný lov, jako úklady. Ovoce nevěstí nic dobrého, zvlášť je-li žluté — žlutá je znakem pomsty a z vosku se přece odlévají posmrtné masky. Náhle ti do jídla odkudsi spadlo obrovské vejce, snad pštrosí, rozbilo se, rozteklo se po stole a páchlo. Vyplavaly z něho kvítky bolehlavu. Vejce jsou starosti, a bylo to řádně veliké vejce. Zápach, ten se vůbec obávám vysvětlit. Než ubodali Julia Caesara, také se mu zdálo o pukavcích. A bolehlavem zemřel Sokrates. Ty ses díval na ten smrdutý žloutek — zase žlutá, zase pomsta — a opakoval sis: ‚Proč jsem to jen říkal, ona je hodná žena!‘ Pak se náhle ozvala rána, a ta mě vzbudila — slunce už svítilo a rána byla od konvice, otrokyně ji upustila před mým oknem na mramor. Ostatně nemyslím, že by můj sen byl obzvlášť důležitý. Jsou to všecko hlouposti. Lépe o tom nemluvit. Vyprávím rád jen o snech příjemných, a ne při jídle.“

Table of Contents

První část PO NEBLAHÝCH ZNAMENÍCH

1 CÍSAŘSKÝ OBĚD

Druhá část V KALNÉM ZRCADLE

Třetí část PROHRY