NAVZDORY

BÁSNÍK ZPÍVÁ

Jarmila Loukotková

JOTA

BRNO 2011

Copyright © Jarmila Loukotková, 2003

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN 978-80-7462-003-4

ISBN ePub 978-80-7217-870-4

ISBN mobi 978-80-7217-984-8

I

ŽÁK

Nic není horšího

než studenti.

RČENÍ Z 15. STOLETÍ

I

STAŘÍ A MLADÍ

Ach Bože, kdybych studoval

a zamlada, v té době rušné,

na dobré se jen mravy dal,

měl bych dnes dům a lože slušné!

Byl jsem však dítě neposlušné,

za školu prchal, jak se dalo.

Teď už to nenapravím, už ne.

Srdce jak by mi usedalo.

VILLON

Dnes budou zvonit všechny zvony u Matky boží a po celou noc bude městem vířit karneval.

Paříž má zase novou senzaci.

Jenomže této události je město svědkem každý rok. Přesto neztrácí ani na půvabu, ani na přitažlivosti. Pro pařížský lid. V pařížské stráži však vyvolává rok co rok stejný odpor.

Bývá to slavnost mládí, ducha, kypivého, rvavého života. Přináší do ulic kamenných domů a dozrávajícího podzimu van jarního větru a borového jehličí.

Univerzita půjde nakupovat pergamen.

To se zas dívky nastrojí a otcové zvýší ostražitost. To se zas prodá medových koláčů, ořechových pokroutek, pečených ryb, dušených koroptviček a voňavých panenských jablíček. Ach, to bude vína, to bude veselí, písniček a uličnictví.

Těší se děvčata, že se trochu povyrazí z věčného vyšívání a předení a modlení a kuchtění a stydlivého posluhování zkostnatělým otcům — přikázání sice velí „cti otce svého“, ale proč by to konečně bylo přikázání, kdyby to bylo tak samozřejmé? Těší se chatrně oděné prodavačky květin, protože budou mít dobré obchody; je mnoho pěkných panen v Paříži — a studenti neodolají, aby jejich sličnosti nevzdali hold kytičkou. Těší se žebráci, neboť je čekají bohaté almužny; je mnoho pěkných panen v Paříži — a každé kytičkou podarované zjihne srdce, sáhne do měšťanské tobolky a hodí něco ubohému zkřivenému žebrákovi. Těší se nevěstky, vždyť vínem rozjaření studenti nakonec zapadnou do veřejných domů, když jejich roztoužení ztroskotá na nedobytné ustrašenosti pařížských panen. Těší se krčmáři: doplnili zásoby vína a zamluvili si pro dnešek u řezníků dostatek masa. Těší se šlechtici, protože budou mít z oken a balkónů svých paláců barvitou podívanou na rozradostněné zástupy a průvody.

Hlavně však se těší studenti sami.

Ale co se dá dělat. Univerzita musí mít nač psát. To každý připouští. Jen ty ceremonie a průvody a maškarády s nákupem spojené sem tam někdo nechápe.

Nechápou je sami mnozí ze studentů. S tím větším elánem se na ně každý rok připravují.

Univerzita je svět sám pro sebe, někdy svět bez hranic.

Nejtrapnější je, že studenty za jejich nezbednosti nelze ztrestat. Jsou nezranitelní a nepolapitelní. Univerzita náleží církvi. Světské úřady a soudy studenty nesmějí trestat. A běda, jestliže se tak náhodou či nedopatřením nebo ze zlomyslnosti stane. Univerzita, tento stát ve státě, se mstí. A její moc je taková, že nakonec úřady na kolenou žadoní, aby vysoké učení odpustilo a odvolalo všechna nelítostná opatření své odvety.

Neboť univerzita, tato „nejstarší a nejmilejší dcera královská“, jak ji kdysi kterýsi dobrý vladař nazval, přerostla svým králům přes hlavu a vede si věru jako rozhýčkaná, nevycválaná dceruška. Její nejvyšší zbraní je právo vyhlásit nad Paříží interdikt: kostely se zavřou, nekonají se mše, nelze se ženit — to by nebylo tak zlé — ale ani vdávat — a to už je horší, nelze se narodit, a tomu jde těžko zabránit, není možno umřít, což je na pováženou, nelze se vyzpovídat ani pomodlit či strávit hodinku dvě na rozjímání v chladném příšeří chrámové lodi ve vůni květů z nejbližšího oltáře. Lidé nemohou být bez Boha, obzvlášť když se s ním zapletli natolik, že ho potřebují ke každé maličkosti, jež je součástí lidského života.

Strážníci, ti se hledí studentům vyhnout, jsou-li proti nim v menšině. Šarvátky mezi nimi vznikají co chvíli a nejednou se za rozbřesku našla v některé zastrčené ulici mrtvola strážce veřejného pořádku. Mrtvoly studentů se nenacházejí, protože by univerzita vyvodila důsledky; biřici se mstí jinak. Potkají-li osamělého žáka, zavlekou ho do vězení; odtud se nedostane, dokud se mu nepodaří prokázat, že je univerzitním posluchačem. Aby se mu to podařilo prokázat, záleží na tom, poskytnou-li mu k tomu možnost. Je tedy osud polapených studentů nanejvýš pochybný. A Pařížané, jakkoli potírají strážce pořádku, kde se dá, přece neschovají nebo neuchrání studenta prchajícího před seržantem: potírají totiž studenty právě tak. Spíš nechají prchnout sprostého zloděje či vraha, než by se zastali univerzitního posluchače. Raději se zatáhnou do svých pohodlných domů a z oken zvědavě sledují, jak ta mela dopadne.

Nicméně dnes se kdekdo vypraví do ulic, aby si prohlédl průvod. Bude to zábavné — a Paříž se obzvláště ráda baví.

Stráž vyklidí pole a Paříž bude náležet studentům.

Jitro se probralo do říjnové mlhy. Halí město jako rafinovaný nevěstin závoj, zahrazuje výklenky se sochami světců, plazí se po dlažbě či vlhkem nasakuje výmoly štěrku a uschlého bláta v ulicích, jíním drobninkých kapiček třísní chrámové stupně a do oblaku neviditelnosti skrývá kostelní věže, chladně proniká do šatů nočních hýřilů na jejich vrávoravé cestě k domovu a mokrou plachtou spočívá na vozících, košatinách a ošatkách hroznů, zelí, jablek, bažantů, hrušek, mrkve, srnců a jelenů, melounů, ústřic, zajíců, raků, holoubat, koroptví, kapusty, červené řepy a bronzové cibule a perleťově bělostného česneku, na všech těch plodech a darech zámožné, štědré jeseně, které prodavači již od kuropění svážejí do tržnic, krámků, do stánků na náměstích a do hospod.

Před devátou hodinou, kdy kuchařky už nakoupily a odskočily si do nejbližšího kostela odříkat každodenní otčenáš, kdy vznešené paní lenivě vstávají a zívají do naditých podušek, kdy lazebníci mají plné ruce práce a nevěstky půlnoc, probouzí se slunce; vystřelí na tisíce šípů do houbovitého útvaru mlhy, roztrhá ji napadrť a uvelebí se na obloze jako břichatý boháč s potměšilýma očima, který neví, co se zlatem, a tak je plnými hrstmi rozhazuje kolem sebe. Sprška jeho světla smetla zbylé cáry šedivé mlhoviny a podzimní svět září průzračným dnem v celé rozmařilé nádheře.

Zvláštně žlutý je dnešní den, má podivuhodný nádech bronzového svitu, jaký plane právě jen na podzim, je to jakási klidná žluť s odstínem rezavého listí. Pařížské domy se jí povlékají jako ranním úborem a zachmuřené zdi Sorbonny v ní vyhlížejí veseleji a šťastněji, jako kdyby za její branou tepal také život a bujelo mládí místo krkolomného vědění a seškrcené teologie. Temně nachové listy divokého vína hmatají po stěnách dvou vstupních věží Sorbonny jako opařené dlaně a mříže v brankách vrhají dlouhé, fialové stíny, jež nemilosrdně nabodnou svými hroty každého, kdo se přiblíží.

Ze Sorbonny i z ostatních kolejí, z koleje Navarrské, z koleje Beauvais a z druhých neutěšených budov se vylévají proudy studentů a řadí se do průvodů. Dnes mají volno, den nákupu pergamenu je vždycky dnem prázdna, a tak si mohli trochu pospat, pokud ovšem je přísný řád jejich koleje nevyhnal hned časně do kaple.

„Pane profesore!“

Hubený, schýlený profesor má dozor před Navarrskou kolejí a dbá, aby se žáci v klidu seřadili. Neslyšel studenta, který na něho zavolal. Přes třicet let zde přednáší, ale ani jednou za tu dobu nedokázal chlapce napomenout a připravit je o bujnou radost z křiku a pohybu.

„Mistře Parlane!“

Profesor se ulekaně ohlédne, a než se vzpamatuje, drží v suchých dlaních svazeček podzimních kvítků.

„To k dnešnímu svátku, mistře Parlane,“ řekne mu dlouhý černý chlapec přitažlivé tváře.

„Ale… jak… vždyť…“ Mistr Parlan se zakoktal překvapením a rozpaky. „Bakalář Montcorbier se zmýlil… Dnes je svátek mladých…“

„Však!“ Bakalář uličnicky pohodí kučeravou hlavou a zmizí v houfu spolužáků.

„Villone, vy jste divoch,“ šeptne si už jen pro sebe profesor Parlan a zasune kytičku do širokého rukávu černého taláru.

Odbíjí deset a průvod se dává na pochod.

V jeho čele čtyři mladí teologové nesou nebesa; pod nimi kráčí postava v černém splývavém hávu, hermelínem vroubeném, se zlatým řetězem na prsou, s úzkým a dlouhým plnovousem, s čelem vypouklým a doširoka rozklenutým. Rektor. Za ním profesoři, právě tak v černém, stejně vousatí, s čely stejně nabitými zbytečnostmi i důležitými poznatky, pravdami i lžemi, dogmaty i logikou; stejně důstojní a úctu vzbuzující jako jejich představený, jen o ten klinkavý řetěz chudší a o hermelín méně našňoření. Svět vědy, teologie, přísně vztyčených ukazováků a nervózně zkrabatělých čel, svět lysých lbí, peskování, pravidel, autority a nevětraných, zatuchlých knihoven, plných prachu a molů. Svět stáří.

Za profesory se vinou dlouhé řady studentů, někteří mezi nimi jsou ještě dvanáctileté děti. Jdou podle národní příslušnosti, nejprve Francouzi, za nimi Normani, potom Pikardové, naposledy Němci. Někteří s holými lícemi, jiní s vyrážejícím chmýřím, někteří už pěkně vousatí. Ale všichni s jasnými čely a veselýma očima, široce otevřenýma na svět a jeho krásy; jdou svižným krokem, s jarými pohyby pružných údů a s popěvkem na rtech, jdou a mají v srdci lásku nebo naději do života; svět nadšení, ideálů, rozverně rozmáchlých paží a rozevlátých pláštíků, vtipných čel, svět načechraných čupřin, rozpustilosti, vřelého přátelství, myšlenek svobody a volnosti — a učeben s dlouhými lavicemi, které jako by pro ně byly pryčnami vězení. Svět mládí.

Průvod vychází z ulice svatého Jakuba. Před ním poskakují pištci a vyluzují dovádivé tony ze svých nástrojů, s pištci zeširoka kráčejí bubeníci, bijí a tlukou paličkami do vypjaté kůže a halasně zdůrazňují věhlas univerzity pařížské i jásavého dne školního prázdna.

Ulice lemují dívky, výrostkové, psi i uličníci, otevřená okna jsou ucpána hlavami usedlých měštěnínů a čepci jejich žen. Podél průvodu, zapuštěny do země, se tyčí malované a vyšívané korouhve, hle, tu je svatý Diviš, proti němu svatý Antonín s nezbytnou lilií, tu se srdnatě tváří výmluvná svatá Kateřina vedle trpitelsky spanilé Panny Marie. Mezi světci lze spatřit i obrazy někdejších slavných profesorů a vědců, zde Robert de Sorbon, zakladatel Sorbonny, kaplan u Svatého Ludvíka — namalovali ho nějak šilhavého; tam nad jiné slovutný Petr Abélard, plamenný řečník a moudrý profesor — mnišská kutna mu vůbec nesluší; tu Bérenger, který kdysi vedl slavnou rozepři o tom, zda tělo Páně je při mši přítomno skutečně či pouze jako svatý symbol; vedle něho Petr Lombardus — usmívá se, ani jako by nebyl býval profesor; dále Tomáš Aquinský s patriarchálním plnovousem a jiní a jiní, kteří jako žulové kvádry tvoří základ moudrosti a světové pověsti vysokého učení pařížského. Co vznešenosti, důstojenství a lesku. Ani slunce neskrblí a kropí ulice zlatem a obrazy světců ozařuje novou svatostí a tváře někdejších vědců novou osvíceností. Vzduchem krouží tóny píšťal a mrtvé listy, odpadlé od větví a podzimním vanem odnesené z okolních zahrad do ulic, listy, jež stelou cestu výjimečného průvodu.

Den, dýšící úsměvem mládí a bohatostí zralých hroznů.

Ozývají se výkřiky, zná-li někdo z přihlížejících toho kterého studenta; volají na něho jménem a on odpovídá máváním či úsměvem. Volání nevrací, protože tato cesta je důstojná, i když radostná. Teprve na zpáteční cestě studenti povolí opratě ducha.

Teď se rozhlaholily i zvony od Matky boží, do vzduchu vylétají lehké šátky, zvony zvoní a slunce září a mládí jde svou cestou krásy a vítězství.

Leč jsou i takoví diváci, kteří se pohrdlivě ušklíbnou nebo se vyhnou s trpkým posměškem: dobří Francouzi ještě nezapomněli, co nehorázného před lety univerzita provedla, jak se nepěkně zachovala: tato „nejstarší a nejmilejší dcera královská“ zradila svého krále, když bojoval proti anglickým vetřelcům v zemi, postavila se na stranu vetřelců a svou autoritou vedla a podepřela proces proti Panně Janě orleánské a po jejím upálení honosně v Paříži přivítala mladičkého anglického krále Jindřicha. Mnozí již pozapomněli a mnozí již odpustili a mnozí se ani nepamatují, byli příliš mladí, vždyť je tomu takřka dvacet let. Ale někteří nemohou ani zapomenout, ani odpustit, univerzita pro ně ztratila cenu, odvrhli úctu, kterou k ní chovali, zahodili obdiv, s nímž k ní vzhlíželi. Není divu, vždyť kdo jiný už by měl lnout k vlasti a její svobodě, kdo jiný by měl vědět, kudy vede správná cesta, než vzdělaní lidé, kteří mají být výkvětem národa a vést jej? Ale když v čele vysokého učení stojí lidé, kteří se zaprodají a hlásají falešné pravdy, proti nimž se uvědomělá většina národa bouří, když přisluhují cizákům, kteří jsou krutí a zaostalí a utlačují a vysávají a nedovolí francouzskému národu ani ve vlasti svobodně promluvit, když tito věhlasní a druhdy vážení doktoři mají v každé své řeči nesčetněkrát na chlebařských rtech jméno kořistícího cizího státu a poníženě se klaní jeho zakrslému panovníku a oslavují ho jako velikána, když takoví muži představují univerzitu, kdo by si jí vážil? Anglický Jiří Šestý je slabomyslný hňup a tenkrát, když se přijel ukázat do Paříže, mu nebylo ještě ani deset let. To však pánům profesorům nevadilo, lízali mu paty. Báli se o svá teplá místečka a milostivému pokynutí cizáckého vladařského skrčka dali přednost před ctí a vlastí.

Tomu však už je dávno: většina oněch proradných doktorů pomřela a lidé věří, že na vysoké škole vládne už jiný duch a že mladí napraví, co staří pokazili.

Oči všech studentů překypují smíchem a jejich tváře veselím — jen jeden se tváří zasmušile: jeden z čtyř, kteří podpírají baldachýn rozklenutý nad rektorem. Je to chlapec asi osmnáctiletý a nese tyč hedvábných nebes jako zástupce studentů francouzských; ostatní tři jsou Pikard, Němec a Norman. Onen mladistvý Francouz je vysoký chlapec štíhlých údů a širokých ramenou, útlých, ale pěkných lýtek, v pase tenký jako panna a s rukama neklidně pohyblivýma. Jeho osmahlý, podlouhlý obličej hledí jakoby pod závojem smutku. Nebo hlubokého zamyšlení. Oči se dívají vpřed, ale patrně nevnímají nic z půvabů a ruchu kolem. Bože, jaké to jsou oči! Tak tmavě hnědé, že sotva rozeznáš zřítelnici od duhovky, lehce našikmo vsazené a lesklé jako čepel dýky a přes svou zasněnost hbité a čilé jako čertíci. Oválná, měkká brada, nazpátek ustupující čelo a husté černé kučery. Je to tvář člověka, jenž k sobě bezděčně přitahuje pohledy lidí; je to tvář člověka, který už svým zjevem ovládá každou společnost, v níž se ocitne. Také nyní se po něm kdekdo dívá a nejeden loket v davu dloubne do sousedových žeber, aby upozornil na jeho podivnou, přitažlivou spanilost. Ale proč je tak posmutnělý? Co ho trápí? Mladý, hezký, jistě velmi učený a pilný a chytrý, když se mu dostalo cti podpírat rektorův baldachýn — co mu chybí? Celý svět patří jemu, jen jej zachytit a sevřít a držet a nepustit — — —

Co jiného by ho mohlo trýznit než láska?

A tu se ozve z jednoho okna: „Villone!“

Mladý muž stočil hlavu po hlase a vidí asi šestnáctiletou dívku, jak na něho nadšeně kývá. Hezká je, tmavovlasá, s drzým nosíkem. Villon ví, že má žlutozelené oči.

Ukloní se do okna a ústa mu rozechvěje toliko povinný úsměv.

Studenti na sebe pomrkávají: hleďme, z jakého domu se dostalo Villonovi pozdravu. Z domu Roberta de Vausselles, jednoho z nejzámožnějších obchodníků. Tři dcery má Robert, ale mohl by jich bohatě vybavit celý tucet, tři dcery má, dvě ošklivé a jednu krásnou, a právě ta krásná pozdravila Villona.

Tedy proto se Villon tolik rmoutí, myslí si studenti, ale to nestojí za to, na té je vidět, že nebude nedobytná, hlavu vzhůru, slyšíš?

„Podívej se ke dveřím protějšího domu: vidíš?“ ptá se dívčina matka.

Kateřina de Vausselles ji poslechne a zamíří zvědavýma očima k portálu domu U čtyř hvězd. Rychle se však odvrátí a líce se jí zbarví krví.

„Za to ti nedá v neděli rozhřešení…“ usmívá se matka, ale v jejím úsměvu se skrývá také odstín vážných obav.

Neboť před protějším domem, zády přisátý na zeď, stojí strnule jako socha mladý kněz Filip Charmoye, pobledlé, zarputilé tváře. Káže v kostele svaté Magdalény. S jeho výmluvností se pojí i nevšední nadání básnické, jeho hlas je silný a zvučný a jeho letora velmi živá, až prudká, takže jeho kázání vynikají obsahem, slohem i přednesem, kostel svaté Magdalény se každou neděli hustě plní věřícími. Minulou neděli mu dokonce dovolili, aby kázal u Matky boží. „Kdo se povyšuje, bývá ponížen“, bylo námětem jeho kázání, a Kateřina de Vausselles dobře pochopila, že mluví hlavně pro ni: neboť Kateřina se chová pyšně a povýšeně k mladému knězi, protože jí je nepříjemná láska, kterou k ní vzplanul. Pronásleduje ji jako stín, postává před jejími okny, na besedách v domě místodržitelově sedá proti ní a nepřetržitě na ni hledí, ve zpovědnici jí šeptá slova lásky a varuje ji, aby se nezahleděla do někoho jiného. Nejednou jí vyčetl její zájem o studenta Villona a včera jí pošeptal, že odstraní z cesty každého, kdo by stál mezi ním a jí. „Vy víte, koho mám na mysli,“ dodal. A teď ji tedy viděl, že zavolala studenta jménem a že se za ním dívala. Jeho tvář je nehybná a zsinalá, jen oči v ní podrážděně mrkají.

Univerzitní průvod došel až na tržiště zvané Lendit. Zde Sua Amplitudo, Dignissimus, Honorandus, Venerabilis[1] rektor každým rokem nakupuje pergamen. Je to náramný obřad — třebaže pergamen nenakupuje rektor osobně, neboť nejstarší z profesorů jedná za něho.

I seskupí se doktoři v půlkruhu kolem představeného v uctivé vzdálenosti jednoho dlouhého kroku — snad aby mu nešlápli na vlečku s hermelínem — a on podá nejstaršímu a nejvousatějšímu svitek, na němž je pečlivě vypsáno množství toho kterého druhu požadovaného pergamenu a jeho rozměry. Profesor přistoupí k obchodníkovi — jenž se klaní a klaní — a slavnostním hlasem přečte, co je na listu psáno. Nato obchodník předloží balíky žádaného zboží, pečlivě do hedvábí zabalené a převázané — neboť opis objednávky obdržel již několik dní předem — a pořád se klaní. Přistupují vybraní znamenití studenti a chápou se balíků. Potom nejmladší z profesorů — o nic méně vousatý — vysází obchodníku peníze ve zlatě. Kupec se tak klaní, že by mu mohli stejně dobře zaplatit v knoflících. Rektor kývnutím hlavy — a zachřestěním zlatého řetězu kolem hrdla — dá na srozuměnou, že pokládá koupi za skončenou. Dá pokyn ke zpáteční cestě. Zástupy propukají v jásot.

Průvod se tedy ubírá zpět do ulice svatého Jakuba. Ale nyní už to je průvod rozpustilý, provázený vtipy a nezbednými písničkami.

Po široké cestě jdu,

jak je zvykem mládí,

zapomínám ctnostně žít,

k hříchu mě to svádí;

více nežli po spáse

po rozkoši toužím —

pro duši jsem mrtev již,

zato tělu sloužím.

Profesoři předstírají, že neslyší, a těm nejmladším a dosud tolik nezkornatělým zachvěje srdcem hřejivá vzpomínka na léta, kdy sami takto skotačili v nezkrotných zástupech, a cosi jako tklivý úsměv jim proteplí tvář.

— — dívky hruď mou zraňují

krásou, jíž se těším:

s těmi, jež mi uniknou,

aspoň v srdci hřeším.

Procházejí ulicí zvanou Pet-au-Diable. U ďáblových větrů, anebo přesněji: U ďáblova prdu. Odkud takové podivné jméno? Podle domu, který se jmenuje U ďáblova prdu, podle domu, kde není, jak by se mohlo předpokládat, sídlo hříchů a prodejných ženštin, nýbrž právě naopak: je to starý měšťanský dům s cimbuřím a lomeným portálem, dům spíš jako hrad, a v něm zůstává přepočestná vdova po pařížském notáři, paní Bruyèrová. Proč že její dům má tak neslýchaný název? Podle patníku, který před ním vyrůstá ze země ve tvaru, pro nějž by se každá kolemjdoucí žena měla krvavě zardít a paní de Bruyère pohoršením nespat. Leč žádná žena se nad ním nezapýří, poněvadž tu patník trčí odnepaměti a každý je na něj zvyklý; a vdova Bruyèrová je na něj dokonce hrda: založil slávu jejího domu a dal jméno celé ulici.

Studenti, jak jdou kolem, jeden po druhém objímají kámen: nestydaté poznámky jen prší a nemravné posunky se snášejí na kamenný hrot.

Paní Bruyèrová se objeví v okně.

Přirozenost zdolati

těžká věc, toť jisté,

při pohledu na dívku

zůstat mysli čisté;

nemůže přec mladý muž

plnit tvrdé řády,

k dívenkám tak půvabným

obracet se zády.

Písnička jí letí vstříc, babici nosaté s chudičkým drdůlkem na temeni, a burácí jí kolem uší jako výsměch její vdovské scvrklosti — bývala kdysi švarná, ale kdo si to ještě pamatuje?

„Holoto prašivá!“ vypískne vdova do ulice.

Žáci vyrazí burácivý řev odporu. Nad hlavami zakrouží hrozící pěsti. Toliko přítomnost jejich rektora a ctihodných profesorů jim zabrání, aby nevzali dům U ďáblových větrů útokem.

„Jen počkej, ty ochechule! Za to ti zatopíme, že na to budeš do smrti pamatovat!“

Ten, kdo vykřikl tuto výhrůžku, je pomenší mládenec se svůdnickým vousiskem nad ústy a na bradě; je tmavě plavý, spíš světle hnědý, a jeho úsměv vábí cynickou lehkomyslností. Má švihácký oblek a botky s dlouhým zobanem svítí ostře zelenou barvou, která přitahuje zraky k jeho nohám, pěkným, třebaže poněkud krátkým.

„Nech ji! Je chudák ženská! Noc co noc spí sama!“

Nestoudnost poznámek by se rozrůstala, kdyby do nich nevpadla nová písnička.

Moudří si vyberou

raději dospělou,

která zná v objetí

lásky cit spláceti.[2]

Popěvek na chvíli zaplašil myšlenky na odvetu, ale nevyhladil je docela. Babiznu Bruyèrovou je třeba zpražit. Je to hašteřivá osoba, pro svůj jazyk na obtíž celému okolí. Soudí se s kdekterým sousedem a pomluví každou sousedku. Jestliže na ni dosud nikdo nevyzrál, je zřejmé, že se ještě nedostala do křížku se studenty. Však my ti ukážeme, kdo s koho! Zapiš si dnešek jako významný den!

Pergamen slavnostně uložili. Sua Amplitudo rektor odjel ve svém zlaceném voze k znamenitému obědu. Profesoři se zatáhli do svých pracoven či knihoven a studenti se vyřítili do ulic.

„Villone! Kam jdeš?“

Dlouhonohý bakalář podivné, zádumčivé krásy se ani neohlédne. „Domů,“ odtuší rozmrzele.

„Zastav se aspoň, když s tebou mluvím!“

Student neochotně uposlechne staršího spolužáka v zelených střevících. Je málem dvojnásob vysoký, a přece si ho střízlík pohněvaně měří od hlavy k patě a nazpět.

„Odpoledne se jde na hřbitov Mláďátek.“

„Co tam?“

„Ty nevíš? Komu patří dnešní den? Komu jsi nesl nebesa?“

„Nemám kdy.“

„Do čeho se chceš zrovna dneska pustit?“

„Jdu na návštěvu.“

„Koukej, Villone, začínáš mě přestávat bavit.“

„Drahý Montigny, v tom směru mě překonáváš.“

„Vždycky de Montigny, hošíčku!“

„Pane de Montigny, račte mě políbit v prdel.“ A chlapec odchází a zanechává za sebou hlouček pobavených spolužáků.

Nemá rád žákovské křepčení na hřbitově Mláďátek, na hřbitově svatých Nevinných. Připomíná mu jedno matčino vyprávění, příběh, který ho naplňuje hrůzou a odporem. Tenkrát, v roce, kdy se narodil, bylo to 1431, v zemi zuřila válka s Angličany — — Tenkrát — —

Blesk jako blesk.

Co na tom, uhodil-li v poledne či v noci, jaký rozdíl, přinesla-li jej první jarní bouře nebo žhavý srpnový den? Uhodil. Zapálil. Zničil.

Vojsko jako vojsko.

Pro lid v nich není rozdílu.

Co po něm zbude, až se převalí?

Je to snad jiné, že se přes ves přehnala cizácká vojska anglická, než kdyby ji byly zabraly domácí oddíly francouzské?

Do jedné krajiny vtrhli Angličané. Přitáhli, jejich jízda zpustošila pole. Co neudusala kopyta, zkrmily koňské žaludky. Žoldáci znásilnili ženy a dcery. Vypili víno. Odehnali dobytek. Snědli zásoby. Muže, pokud neuprchli, buď pozabíjeli, nebo zbili do bezvědomí, nebo odvlekli bůhvíkam. Vyloupená stavení zapálili.

Vesnice tak plála do noci jako shluk obětních svíček.

Ti, kteří zůstali, se neodvážili lkát, ze strachu, aby se vojáci nevrátili a nezabili ještě i je.

A tak domky hořely tiše, bez nářku a zoufalství, jako plameny svěc do tmy. Jen hukot ohně a praskání dřeva. A vyděšení psi nechápavě pobíhali kolem a štěkali na tu záři.

V krajině bourbonské tábořili Francouzi. Ti, co prý vyhánějí Angličany ze země, protože prý Angličané jsou nepřátelé a přinášejí nám jen zkázu, okrádají lid, a vůbec i jinak že ve Francii nemají co dělat. Karel Sedmý ty Angličany vyhání s pomocí boží a jeho poselkyní tady na zemi, nějakou Pannou Janou orleánskou.

Bourbonsko tedy osvobodili Francouzi.

Přiharcovali, jejich koně poplenili obilí, sotva osení pookřálo prvním řádným deštěm po dlouhém jarním suchu. Ozim zničili válečnými stroji a těžkými kusy, jarka zmizela ve žlabech tahounů. Žen a dívek zneužili. Víno odvezli. Koně, skot i brav odehnali. Co bylo k jídlu, snědli. Co nebylo přibité, ukradli. Co přibité bylo, roztřískali. Mladé muže pochytali a odvezli s sebou bůhvíkam. Zpustošená obydlí zažehli.

Dědina tak plápolala ranní mlhou jako řada bludiček v močálu.

Kdo v ní přece ještě zbyli, netroufali si zaplakat, aby snad nepřivolali francouzské oddíly nazpět.

A tak usedlosti planuly v tichu a mlze a mlha pohlcovala praskání trámů a bázlivé vzdechy těch, kdo přežili. Osada svítila kalně a tajemně jako bludná světélka v bažině. I zavilý psí štěkot do sebe vsákla mlha.

Vojsko jako vojsko pro ubohé poddané.

Vesnici Montcorbier v krajině bourbonské zpustošili taky. Zda vojska nepřátelská? Či oddíly domácí? Kdo ví. Snad obojí. Kdo si to má pamatovat? Každý kůň řehtá stejně a každé kopí je stejně ostré.

Nezbylo nic. Čím se uživit?

Ještě jsou kraje vojskem nedotčené.

Zkusíme štěstí tam.

Vojska vystrnadila i našeho pána z jeho hradu. Nemáme pána. Už ani to nemáme. Můžeme se vydat, kam se nám zlíbí. Žádný urozený šlechtic nám nemusí dávat svolení, nám, poddaným robotníkům. Prozatím nemáme pána.

Zkusíme štěstí jinde.

Ještě máme Paříž, kde je univerzita, kde jsou obchody, měšťanské domy a šlechtické paláce, úředníci, hospody a trhy, lázně a řemeslnické dílny a cechy, bohaté kostely a přeplněné kláštery, rozhazovační muži a parádivé ženy, Paříž, kde se prodávají tučné pečeně i šňůry drahokamů, Paříž, kde je blahobyt, život v tanci a veselicích, Paříž, kde se vede každému dobře, jakmile tam vkročí.

Zkusíme štěstí tam.

Vzhůru do Paříže!

Zmizíme dříve, než se náš pán vrátí na svůj hrad. Tak snad přestaneme být poddanými.

Cesta je dlouhá a svízelná, tím obtížnější, že žena nemá daleko do porodu. Chvíli pěšky, chvíli někdo sveze… Za skrovnou hrst penízků se koupil chléb a zas se to jeden den vydrželo…

Nebylo vyhnutí. V rodné vsi nezůstal kámen na kameni. Ve vsi Montcorbier v krajině bourbonské. Co tam hledat? Nouzi? Nač tam čekat? Na hlad? Več tam ještě doufat? V příznivý osud? Doufat v příznivý osud, v obrácení věcí v dobré po takovém neštěstí a po takových hrůzách? Vytvoříme si osud sami. Vytvoříme si jej příznivě.

Pojď, ženo, přemoz se, neplač nad vypáleným domkem, nežel nové kolébky, která v něm lehla popelem, vždyť byla díkybohu prázdná! Přemoz se, podepři se o moje rámě a pojď. Vydrž tu namáhavou pouť, zapomeň na občasný hlad, nevšímej si kamenité cesty a pojď, budu tě držet kolem pasu a budu tě nadlehčovat, celý život tě chci jen nadlehčovat, mám tě rád, jsi moje žena a máš pod srdcem naše dítě. Budeme často odpočívat a v noci budeme spát v hostincích, radši budeme hladovět a těch pár posledních grošů si schováme na nocování, abys aspoň pohodlně spala pod střechou a v posteli, když jste dva a ten druhý už je tak veliký a těžký. Je krásně teplý květen, a tak nám zima nebude. Co květů bude vonět kolem naší cesty! Když už budeš umdlévat a sedneš si někde na zem, natrhám vždycky ty nejhezčí květy a snesu ti je do klína. Vždyť já tě mám rád, ale v tom ti nemohu vyhovět, abychom zůstali ve vsi Montcorbier, musíme odtud, tady bychom zahynuli. A my přece chceme žít, chceme žít pro sebe a pro toho třetího, kterého nosíš, a pro ty další, kteří přijdou po něm. Máme se rádi, moje ženo, nelkej nad tím, co jsme ztratili; co jsou války, co jsou surová vojska, co je sváření králů proti tomu, že se máme rádi! Postěžuj si, odpočiň si, poplač si, ale vytrvej. Jakmile vkročíme do Paříže, uvidíš, už za samou její branou nás čekají nevídané zázraky.

Jakmile vkročíme do Paříže…

Ale Paříž byla ještě daleko.

Mezi osadou Montcorbier a Paříží hořelo mnoho měst, mnoho vesnic a samot, četná pole a nejedny ovocné sady… leč jaká to města, jaké vsi a pole, jaké štěpnice! Vše poznamenala válka.

A v oněch troskách a spáleništích, na oněch pustinách a mezi těmi stromovými pahýly živořili lidé, kteří věřili v novou úrodu a v lepší život, lidé, kteří jsou věční a budou tady na té zemi, až už bude tlít v hrobě francouzský Karel Sedmý i anglický Jindřich Šestý.

A králové a šlechta?

To je jejich moc, jejich bohatství, jejich berně, jejich hrady a rozsáhlé velkostatky, zájmy jejich rodin a výhodných sňatků, jejich lahůdkami přetížené tabule, plné číše a honitby jejich mužů a hedvábí a perlové diadémy jejich žen.

Co je francouzským a anglickým lidem do nenávisti mezi Karlem a Jindřichem?

Nevěřte, nevěřte, že lidé souhlasí s jednou či druhou stranou. Lidé přejí a straní toliko sami sobě, protože není nikoho, kdo by jim přál mezi mocnými. Turnajový kůň vévody z Odkudsi má větší cenu než životy všech poddaných v jeho podhradí. Prebendy Jeho Svatosti kanovníka z Odjinud jsou důležitější než pokojný život v míru veškerých oveček v jeho farnosti.

Lidé chtějí život.

Panstvo přináší smrt.

Muž a žena se odhodlali k cestě do neznáma, aby mohli žít.

Pojď, moje ženo, patříme k poddaným, ty i já, a proto oba strádáme. Ale nedáme se zlomit, hlavu vzhůru, postaráme se sami o lepší osud, než jaký nám uchystala válka našich vladařů. Podívej — vidíš ty věže? Vidíš kouř z komínů měšťanských domů? To už je Paříž. Jsme u cíle.

Jakmile vkročíme do Paříže…

Žena přestala cítit únavu. Přidala do kroku. Její světlé, dobré oči se na okamžik šťastně ponořily do tmavých očí mužových.

Přicházeli k bráně a už slyšeli hluk velkého města. Což právě dnes je den trhu?

Vstoupili do města.

Ještě bylo daleko do poledne. Slunce si hrálo na pozlacených hrotech věžiček, klouzalo po skleněných ploškách oken, zdůrazňovalo plavost světlých zdí a v nárožích vrhalo tmavé stíny. V noci byla bouřka a silně pršelo. Po ulicích mlaskalo mazlavé bláto.

„Smažené ryby! Výtečné smažené ryby!“

Table of Contents

I

ŽÁK

I

STAŘÍ A MLADÍ

PSANEC

ŠIBENIČNÍK