JSI

DIVNÝ

Část II

Pojď se mnou za mnou

Oliver Heyn

JSI DIVNÝ - Část II

Oliver Heyn

Text © 2016 Oliver Heyn

Grafická úprava a sazba © Lukáš Vik, 2017

Obálka © Oliver Heyn, 2017

Fotografie na obálce: Tomáš Raszka

http://www.tomasraszka.cz

Korektury textu: Vladimíra Krejčíková

1. vydání © Lukáš Vik, 2017

ISBN ePub formátu: 978-80-7536-127-1 (ePub)

ISBN mobi formátu: 978-80-7536-128-8 (mobi)

ISBN PDF formátu: 978-80-7536-129-5(PDF)

Konverze do elektronických formátů:

webdesignér Lukáš Vik

http://www.lukasvik.cz

Kapitola první

DUPREÉ

Od smrti Adama uběhl více než měsíc. Pořád jsem se s tím nedokázal vyrovnat, natož smířit.

Pobyt ve Státech jsem si prodloužil, Kimovi jsem se omluvil, že zůstanu déle než plánovaný týden. Slíbil jsem mu však, že do měsíce se vrátím do Paříže. Neměl s mým novým plánem žádný problém.

Naopak: když se dozvěděl, že se zdržím, zeptal se mě, zda by s ním nemohla být v bytě Suchin. Nechtěl být sám a měli se moc rádi. Kim mi navíc vysvětlil, že Suchin se dostala do nějakého problému a že by jí rád nabídl pomoc.

S Kimovou prosbou jsem ani já problém neměl. Ujistil jsem ho, že Suchin u nás klidně může být po tu dobu, co v Paříži nejsem.

Je pravda, že už jsem nebyl tak ubrečený, ale nálada prostě dobrá nebyla. Paul na mě šel svojí ověřenou cestou: jen mi stroze oznámil, že peníze, které odesílal měsíčně na účet Adama, bude teď posílat mně. Dostanu tedy i jeho část. Vím, že se mi snažil tímto krokem udělat radost, byly to ale jen peníze, a ty mi mého brášku nevrátí.

Jade na mě zase šla přes jídlo. Skoro každý den vyvařovala a starala se o mě. Dařilo se jí to. Za deset dní pobytu a stravování u Jade jsem přibral tři kila. Jade se postupně stávala takovou mojí náhradní maminkou. Znamenalo to pro mě opravdu hodně.

Julie za dobu mého pobytu přijela ještě jednou. Zůstala ale jen dva dny a opět odletěla. Cestovala mezi Atlantou a Los Angeles. Když byla Julie v domě, trávili jsme spoustu času na terase povídáním, nebo jsme se dlouhé hodiny procházeli po pláži. Pokaždé jsme si měli co říct.

Jednoho dne přišla Julie se skvělým nápadem.

„Přijedu tentokrát už v pátek. Co bys řekl na to, kdybych řekla tátovi, a on by pro nás nechal připravit na celý víkend svoji jachtu? A to nejlepší nakonec: víš co? Vezmeme s sebou Jade. Táta to tady bez ní ty dva dny přežije,“ navrhla mi.

„No… to zní jako skvělý nápad, jsem pro! Ještě jsem nikdy na jachtě nebyl. Pojď, řekneme to hned Jade.“

Odešli jsme s Julií společně do kuchyně. A já začal dělat Jade návrhy.

„Jade? O víkendu bysme tě s Julií rádi pozvali na plavbu jachtou. Budeme moc rádi, pokud bys jela s námi.“

„Co ty na to, Jade? Pojedeš s námi?“ připojila se Julie.

Jade na nás chvilku tak trochu nevěřícně a zamyšleně koukala. „No pojedu ráda, ale taky tam musíte, děti, něco jíst… Musím to promyslet s jídlem. Táta už o tom ví?“ Jade se podívala tázavým pohledem na Julii.

„Ještě jsem mu to neřekla, ale určitě nebude mít nic proti.“

Jade se na nás dívala s takovým zvláštním výrazem ve tváři.

„Tak fajn, jsem moc ráda, že souhlasíš, zeptám se táty na čas, kdy bychom mohli vyplout, a přijdu ti to ještě dnes povědět,“ slíbila jí Julie.

Vrátili jsme se s Julií zpět na terasu. Řekl jsem jí, že to je fakt dobrý nápad a že se opravdu moc těším. Poděkoval jsem za Jade, udělalo to velkou radost i mně, že Julie sama navrhla, abychom ji vzali s sebou.

U rozhovoru mezi Julií a Paulem jsem nebyl, ale podle Juliiných slov to bylo opravdu jen její oznámení skutečnosti tátovi.

Před odjezdem jsem si od Paula ještě vyslechl, že mám mít vždy na mysli, čí je Julie dcera. Ujistil jsem ho, že mezi mnou a Julií nic není.

Vyrazili jsme autem s řidičem do přístavu, kde kotvila Paulova jachta. Byla to velká krásná loď. Jmenovala se Dupreé.

Julie znala loď již důvěrně. Pro mě to bylo něco zcela nového.

Zeptal jsem se Jade, zda na této lodi už někdy byla. Ukázala mi na pravé ruce dva prsty a odpověděla: „Ano Bene, už dvakrát. Ale dnes poprvé to bude spíše rekreačně. Pojď, ukážeme ti to tady.“

Vyrazili jsme nejdříve do podpalubí, a tam jsme vešli do velké konferenční místnosti.

„Táta dříve často plul z L.A. do San Diega a brával si na jachtu své pracovní kolegy, často tu něco řešili,“ začala mi vyprávět Julie. „Jsou tady tři ložnice, kuchyně s jídelnou…“ Procházeli jsme jednou kajutou za druhou a potom jsme se vydali po schodech na hlavní palubu.

Vířivá vana, bar, jídelní stůl. Nevěřícně jsem koukal, co všechno se vejde do dvaceti metrů délky a pěti metrů šířky.

Seznámili jsme se také s kapitánem a jeho kolegou.

Když jsem to vše viděl, začal jsem vzpomínat na Adama. Přepadla mě lítost, že tu teď není se mnou a neradujeme se z toho všeho tady společně.

Vypluli jsme ve tři odpoledne. Usadili jsme se všichni tři na hlavní palubě. Začal jsem rozjímat. Bylo to tu opravdu příjemné. Jade nám po chvíli řekla, že jde vybalit věci a uvařit kávu. Neopomněla se mě zeptat, jestli nemám náhodou hlad.

Julie se začala smát, a když Jade odešla, řekla mi: „Ta Jade tedy opravdu na tebe dbá, je to od ní hezké, má hlavně strach, abys nepohubl!“

„Už tak jsem přibral skoro tři kila za ten měsíc, co jsem tady. Pojď, jdeme Jade pomoct,“ odpověděl jsem Julii s úsměvem.

Všichni jsme se naobědvali a poseděli u kávy. Zatímco Jade odnášela talíře do podpalubí, nabídl jsem Julii, jestli nemá náladu jít se později vykoupat do vířivky.

„No to určitě můžeme,“ odvětila mi.

Večer kolem desáté, když jsme byli po večeři, jsme oznámili Jade, že se jdeme převléct do plavek a potom že máme v plánu se jít vykoupat. Zeptali jsme se jí, jestli nechce jít do vířivky s námi.

Jade se rozesmála a řekla, že bychom se tam sice určitě všichni vešli, ale že nám nechce kazit naše estetické cítění. „To byste museli polovinu vířivky vypustit!“ řekla nám a začala se smát. Pak dodala, že si půjde pomalu lehnout. Popřáli jsme jí tedy dobrou noc a šli se dolů převléknout.

„Sejdeme se za chvilku nahoře,“ navrhl jsem Julii.

Přišel jsem k vířivce jako první.

Nastavil jsem na termostatu teplotu vody a nechal vířivku napouštět. Přinesl jsem od baru dvě skleničky a láhev bílého vína, neopomněl jsem vzít ani krabičku cigaret a popelník. Vše jsem postavil na příruční stolek u vířivky. Sedl jsem si do ní, pustil bublinky a čekal na Julii.

Dorazila za malou chvilku, měla na sobě dvoudílné černé plavky. Byl na ni krásný pohled. Pozoroval jsem ji celou dobu, jak přicházela stále blíž ke mně.

„Smím ti nalít skleničku? Jsi krásná, Julie…“

Julie se ve vířivce posadila vedle mě.

„Myslím, že kdyby nás teď viděl tvůj táta, tak by se na mě určitě zlobil. Před naším odjezdem do přístavu mi kladl na srdce, ať si uvědomím, čí jsi dcera.“

„Ano, ráda si s tebou dám skleničku. I ty jsi moc hezký kluk, Bene. Neřeš tátu, teď jsme tu jen my dva, ty a já… Smím tě políbit?“ zeptala se mě Julie.

Nezaváhal jsem ani vteřinu. Začali jsme se s Julií dlouze a vášnivě líbat. Byl jsem hodně vzrušený. Bylo to moc krásné.

Vypili jsme každý skleničku vína a poté mě pozvala k sobě.

Doprovodil jsem Julii tedy do její kajuty.

Začali jsme se znovu líbat a já ji začal pomalu svlékat.

Milovali jsme se. Vlastně jsme promilovali několik hodin.

Zůstal jsem u Julie až do rána.

Ráno nás vzbudilo klepání na dveře. Rychle jsem vstal, omotal si jen ručník kolem pasu a otevřel dveře. Za dveřmi stála Jade.

„Promiň, nevěděla jsem, že jste si vyměnili s Julií kajuty. Tebe bych nebudila tak brzy, vím, že vstáváš později.“

Vtom se za mnou objevila Julie, také zahalená jen v ručníku. Chytil jsem ji kolem pasu.

„Dobré ráno. Ne, nevyměnili jsme si kajuty,“ řekla s úsměvem Julie Jade.

„Promiňte mi, netušila jsem… Moc vám to spolu sluší, děti,“ odvětila zaskočená Jade.

„Děkujeme. Jen se oblékneme a přijdeme na snídani,“ odpověděl jsem.

Jen co se za Jade zavřely dveře, řekl jsem Julii: „Tohle až se dozví tvůj táta, tak to bude malér. Jade mu to, až se vrátíme, určitě poví.“

„Nevím, proč bych to měla před tátou tajit, nebo proč by měl být dokonce malér, Bene! Je mi s tebou moc dobře…“

Políbil jsem Julii na rty a řekl jí, že se jdu do své kajuty převléknout.

Jade připravila velkolepou snídani. Po jídle jsem se jí snažil naznačit, že gratinované brambory se slaninou, míchaná vajíčka a palačinku s javorovým sirupem, to vše najednou už příště opravdu nesním!

„Ale musíš jíst, měls to teď těžké… Musíš nabrat hodně síly!“ odpověděla mi pevným až přísným tónem Jade.

Julie se u mé konverzace s Jade bavila. Přišlo jí to úsměvné.

„Jade, opravdu se nemůžu pořád takhle cpát! Jistě víš, že bych si měl držet postavu a kondici. Za chvilku mě na přehlídkové molo už ani nepustí,“ odpověděl jsem Jade s úsměvem.

„Děti, jsem tak ráda! Asi mi to nebudete věřit, ale tušila jsem to. Vy dva k sobě patříte. Moc vám to přeji. Ani nevíte, jak bych si přála… no jak bych to řekla… No, nebojte, pomohla bych vám i s malým,“ povzdechla si Jade a láskyplně si nás oba prohlížela.

Zůstali jsme s Julií na Jade překvapeně koukat a po chvíli jsme dostali záchvat smíchu. „Jade, jsi moc hodná,“ řekla jí nakonec Julie. „Myslím ale, že moc plánuješ. A myslím také, že ani já, ani Ben to zatím v plánu nemáme.“ Po chvíli ještě dodala: „Jade, prosím tě, až se vrátíme, nechci, abys něco říkala tátovi. Jsem přesvědčena, že táta to zatím vědět nemusí. Řeknu mu to sama.“

„No, takové starosti bych chtěla také mít, děláš, jako kdybych někdy něco řekla tvému otci o tvém soukromí,“ ohradila se Jade, ale hned dodala: „V pondělí se chystám do města, podívám se po nějakých věcech pro malého. Tohle se nikdy nesmí podcenit! Rozumíte mi? Bene nemáš ještě hlad?“

S Julií jsme se už na další diskusi s Jade nezmohli. Jade nás zase rozesmála. Bylo nám to vůči Jade už pomalu hloupé, ale stále se nám chtělo moc smát. Podle Jade jsme Julie a já byli plnohodnotný pár s dítětem na cestě.

Víkend utekl velmi rychle. Takové víkendy bych chtěl prožívat klidně každý týden. Při návratu do Paulova domu jsem se trochu obával, kdy se Paul dozví, čeho byla Jade o víkendu svědkem. Nezbylo mi nic jiného než se spolehnout, že opravdu nic neprozradí, jak Julii slíbila.

Julie v pondělí odletěla zpět do Atlanty. A já ve stejném týdnu zpět do Paříže.

Byl to pro mě takový návrat do reality. V pařížském bytě jsem se necítil příliš dobře – po tom, co se tu stalo. Kim měl ale radost, že už jsem se vrátil.

Byt byl vzorově uklizený, Kim dokonce nakoupil a uvařil. Jeho vřelé přivítání mi udělalo radost.

Začalo se mi ovšem hodně stýskat po Julii. Sedli jsme si s Kimem ke stolu a Kim mě začal nabádat, ať vyprávím, jak jsem se tam měl.

„Asi tě hodně překvapí to, co ti teď povím, ale jeden důležitý člověk mi zmizel ze života. Ztratil jsem svého bratra. Ale asi se stal zázrak, a objevil se člověk, který začíná vyplňovat to obrovské prázdné místo v mém životě. Zamiloval jsem se do Julie. Miluji jí a chci s ní žít…“

Jen co jsem to Kimovi dopověděl, vstal a objal mě. „Moc ti to přeji, zasloužíš si, abys měl při sobě někoho, kdo tě bude mít opravdu rád,“ řekl mi. Pak krátce váhal, a nakonec dodal: „Buď ale opatrný, prosím… Jak to plánujete dál?“

„Abych se ti přiznal, nemám vůbec tušení. Vím jen jedno: Chci s ní být,“ odpověděl jsem sebejistě Kimovi. „A v čem mám být opatrný? Jak jsi to myslel?“ Došlo mi, co Kim před chvílí řekl, a tak mi to nedalo a zeptal jsem se.

Kim o tom už ale mlčel, neodpověděl mi. Snažil se jakkoliv stočit řeč na jiné téma.

S Julií jsme si psali každý den desítky textových zpráv… Naše nekonečné večerní hovory přes FaceTime… Zamiloval jsem se do Julie…

Brácha, tak se na to podívej, to koukáš co, že jsem to dal s Julií dohromady! Každý den jsem v duchu promlouval k Adamovi. S Julií jsem byl dohodnutý, že se za necelý měsíc sejdeme v Paříži, kde spolu strávíme několik dní, a poté spolu odletíme na týden do L.A. za Paulem a Jade.

Nastal můj velký den a Julie přiletěla do Paříže. Abychom měli naprosté soukromí, zamluvil jsem pro nás pokoj v hotelu Plaza Athénée. Kim mě ujišťoval, že by klidně z bytu na těch pár dní zmizel, ale to jsem nechtěl. Nepřál jsem si, aby se kvůli nám nějak omezoval.

Hned v příletové hale jsem se Julii vyznal ze své lásky k ní. „Julie, musím ti něco říct. Miluji tě a rád bych s tebou byl,“ políbil jsem ji na rty. „Už jsem to řekl i Adamovi. Pověděl jsem mu, že se ti vyznám ze své lásky.“

„Bene, netrap se už. Adam tu už není. Snaž se s tím smířit a na bratra zapomenout. Už se nikdy nevrátí.“ Objala mě kolem krku a pokračovala: „I já s tebou chci být. A mám pro tebe dárek,“ řekla překvapivě. „A nechci, abychom museli náš vztah před tátou tajit. Navíc je to můj otec a má právo vědět, koho miluji.“

Celou cestu z letiště do hotelu jsem vyzvídal, co že to má Julie pro mě za dárek. Nedokázal jsem v té chvíli ovládnout svoji zvědavost.

Julie svírala v ruce květiny, které jsem jí dal na uvítanou v letištní hale.

„Bene, je to ten nejkrásnější dárek,“ pošeptala mi nakonec tiše a tajemně.

Dorazili jsme do hotelového pokoje a Julie mi až tam, s úsměvem na rtech, řekla: „Bene, chtěla bych ti oznámit, že jsem těhotná. Čekám s tebou dítě.“

Srdce se mi rozbušilo a nevěděl jsem, co mám dělat. Objal jsem ji a řekl: „Budu vás oba milovat. Děkuji ti.“

Kapitola druhá

PŮJDEŠ SE MNOU

ZA MNOU?

Z jedné strany jsem byl neskutečně šťastný, z druhé strany jsem se stále strachoval, jak na vše zareaguje Paul. Měl jsem ho rád, a tak jsem nechtěl, aby se na mě kvůli něčemu hněval.

S Julií jsme dorazili z Paříže do L.A. a oznámili jsme nejprve Jade naše společné večerní sezení s Paulem a co chceme Paulovi oznámit.

Jade si jen zakryla dlaněmi obličej a pronesla: „Můj bože… No tak to jsem tedy zvědavá, co vám na to tatínek poví!“ Podívala se na nás na oba s vyděšeným výrazem ve tváři.

Paul se vrátil večer v docela nedobré náladě, všiml jsem si toho hned, jakmile jsem se na něj letmo podíval.

Jade prostřela k večeři na terase, připravila Paulovi jeho nejoblíbenější pokrm – rizoto s plody moře.

Julie měla na sobě béžové džínsy a bílý nátělník. Moc jí to slušelo. Ještě jsme neměli ani všichni jídlo na stole a Julie se pustila do úvodní řeči.

„Tati, není to náhodou, že jsme se tu dnes všichni sešli…“

Jade akorát donesla poslední talíř na stůl.

„… Ráda bych se ti s něčím pochlubila. Jsem zamilovaná, chci jít společnou cestou dále s Benem. Čekám od tebe, tati, jen jednu věc. Že se nebudeš snažit jakkoliv mi to rozmlouvat. Bena mám ráda a chci s ním být.“

Seděl jsem a ani nedutal, jen jsem si občas vyměnil pohled s Jade. Nikdo ještě nevzal ani příbor do ruky. Jade také jen seděla a netrpělivě čekala, jak Paul zareaguje na to, co mu Julie právě oznámila.

Nechtěl jsem v tom nechat Julii samotnou a chtěl jsem ostatně k tomu říct také něco za sebe.

„Jsem, Paule, rád, že jsem tě potkal, nesmírně si vážím toho, co vše jsi pro mě udělal, jsem ti vděčný za mnoho věcí. Jsi nesmírně dobrý člověk, a zamiloval jsem se do tvé dcery. Miluji Julii.“

Podíval jsem se na Julii a řekl jsem jí: „Julie, nikdy nemůžeš být krásnější, než jsi právě teď.“

Jade se začala usmívat a podotkla: „Jo jo, láska se jen těžko tajit dá.“

Paul nás všechny vnímal a sledoval nás svým bdělým pohledem. Pak konečně promluvil. „Jsem a vždy budu rád, když se budeme moci takto všichni scházet. Hlavně ale teď nevím, co nám všem řekne Jade: jídlo stojí čtvrt hodiny na stole a je skoro studené. Přeji všem dobrou chuť!“

„Ano přesně tak, dejme se do jídla!“ pronesla Jade.

„To, že jsem ti řekl, že Julie není holka pro tvoji postel, jsem myslel vážně…“ dodal vzápětí Paul.

Zatrnulo ve mně. Julie v klidu pokračovala v jídle.

„… pokud to ale s mojí dcerou myslíš vážně i ty… Bůh vám žehnej.“

„Mockrát děkuji, Paule,“ řekl jsem.

„Tati,“ oslovila ho Julie, „díky. Jsem na sebe hrdá, že jsem tvá dcera! – Pokud to bude chlapec, bude se jmenovat Dominik. Jsem těhotná.“

Jen co to Julie dořekla, Jade vyjekla, nejspíše aniž by si to vůbec uvědomila. Byla z toho všeho tak nervózní, až jí vidlička vyklouzla z ruky a spadla na zem.

„Měla jsem pravdu, tušila jsem to, jsem za vás tak šťastná, děti! Vždy máte moji podporu,“ zareagovala Jade spontánně na tuto velkou novinu.

Otočil jsem se k Julii. „Děkuji ti, lásko!“

Všichni jsme upřeli zraky na Paula, jak na to zareaguje on. Já jsem snad v té chvíli ani nedýchal…

Paul nepřestal jíst, ani nezměnil výraz ve své tváři. Po chvíli najednou zvedl od talíře svůj pohled k nám a bez jakýchkoliv emocí pronesl: „Mám vás všechny moc rád, jsem šťastný a moc se těším, až tu budu moci juniora přivítat.“

„Tati, děkuji ti!“ vykřikla Julie, „Ani nevíš, jak jsem ráda za tvoji podporu…“

I já jsem Paulovi poděkoval, a ze srdce mi spadl opravdu velký kámen. Velice jsem se jeho reakce obával.

„Rád bych s vámi později mluvil o vašem budoucím životě,“ podíval se Paul na mě a na Julii, a pak se obrátil k Jade: „V tvé přítomnosti, Jade.“

Jade se na Paula podívala s trochu nechápavým výrazem ve tváři.

„Jade, jsi členem rodiny, stejně jako Ben, a navíc myslím, že ses právě dozvěděla, že budeš plnohodnotnou babičkou,“ vysvětlil jí Paul a pousmál se na ni.

Bylo to poprvé, co v mé přítomnosti Paul jednal s Jade tak familiárně. Jade se jen mlčky na Paula dívala a snažila se zadržet pláč, který se o ni pokoušel.

„Bene, vítej v rodině,“ řekl mi Paul, vstal od stolu a přistoupil ke mně a k Julii. „Udělali jste mi radost.“ Paul políbil Julii na tvář.

„Jade, myslíš, že bych tě mohl poprosit o kávu? Dáte si se mnou?“

S Julií jsme oba souhlasili. Jade začala sklízet ze stolu.

„Jak to plánujete dál? Kde chcete bydlet, povězte mi, jak to máte promyšlené,“ zeptal se nás Paul.

Julie se ujala slova. „Tati, ještě jsme o tom moc nemluvili, nemáme žádné konkrétní představy. Musíme si to vše nechat projít hlavou.“

Jade přinesla konvici s kávou a čtyři šálky se slovy: „Tak mě, děti, nenapínejte… jak to vše plánujete?“

Paul se začal smát: „Vidíte, nejsem sám, kdo má stejnou starost!“

Jade pokračovala: „No, doufám, že jste ani nepřemýšleli o tom, že byste chtěli bydlet jinde… Budeš, Julie, potřebovat pomoc s malým, a budu šťastná, když to budu moct být já, kdo ti bude pomáhat.“

Paul jen souhlasně přikyvoval.

„Budu rád kdekoliv, kde bude ráda Julie. Budu mít domov tam, kde ona bude šťastná,“ řekl jsem.

„Dům je dostatečně velký, a jistě nebude problém s případnými úpravami, než maličké přijde na svět,“ pronesla Jade.

Jade se podívala na Paula a očividně očekávala souhlas majitele domu.

Paul opět souhlasně přikyvoval.

Jade začala fundovaně popisovat, který pokoj by bylo dobré předělat na dětský a která místnost by byla nejvhodnější pro mě s Julií. Připadalo mi to, že Jade má již všechno promyšlené do posledního detailu.

„Tak to vidíš,“ oslovila mě Julie. „Myslím, že přemýšlet už moc nemusíme, máme Jade. Nemůžeme být v lepších rukou, co říkáš?“

„To zajisté nemůžeme, Jade bude jistě ta nejlepší babička,“ přikyvoval jsem a díval se přitom na Jade.

„Zůstaňte tady, budeme rádi,“ pronesl Paul ke mně a k Julii. „Samozřejmě je jasné, Julie, že skončíš v Atlantě, myslím, že máš teď důležitější věci na pořadu dne. Ty, Bene, bys měl začít uvažovat o definitivním konci s focením. A tobě, Jade, svěřuji veškerou starost s organizací, co se týče tady mých dětí a jejich života u nás.“

Jade hrdě odsouhlasila Paulův návrh a řekla směrem k nám: „To vše zvládneme, děti: než se malý narodí, bude vše připraveno.“

Měl jsem v tu chvíli z Paula radost, takového jsem ho neznal. To, jak se ke všemu postavil, bylo… hezké. Na to, že jsme ho s Julií postavili před hotovou věc, zareagoval na vše opravdu skvěle.

Měl jsem z toho opravdu dobrý dojem a moc jsem se na vše těšil. Nedokázal jsem se ale stále zbavit myšlenek na to, co by asi tak říkal brácha, kdyby tu teď mohl být s námi. Pořád jsem se snažil ty myšlenky potírat, kdykoliv jsem se při nich přistihl, ale nedařilo se mi to. Myslel jsem na Adama skoro neustále. Tak strašně moc mi chyběl!

Dopili jsme kávu, popřáli si dobrou noc a rozešli se po domě do svých pokojů.

Přišli jsme s Julií do jejího pokoje. Řekl jsem jí, že jsem za tento večer moc rád a že jsem šťastný, že její táta se k tomu postavil tak, jak se postavil.

„Táta je dobrej člověk, Bene. Jdu do sprchy…“ Julie odešla do koupelny.

Lehl jsem si na postel a díval jsem se bezmyšlenkovitě do stropu. Po chvíli se mé myšlenky opět ubíraly k Adamovi. „Copak asi teď děláš, bráško? Budeme mít miminko. Asi koukáš, viď? Moc mi chybíš…“

Julie vyšla v ručníku z koupelny a zeptala se mě, s kým jsem tak pozdě telefonoval. Uvědomil jsem si, že jsem zase promlouval s Adamem nahlas, aniž bych si toho byl vědom.

„Netelefonoval jsem… Chlubil jsem se bráchovi, že budeme mít miminko.“

Julie se na mě podívala s trochu zděšeným výrazem.

„Bene, prosím, moc mě tím trápíš! Začínáme nový život, v kterém bohužel už bratra nemáš a nikdy mít nebudeš. Smiř se s tím jednou provždy…“

„To přejde, Julie, uvidíš. Nedělej si starosti,“ snažil jsem se ji uklidnit. Někde v sobě uvnitř jsem však tušil, že to tak jednoduché nebude.

Odešel jsem do sprchy a poté za Julií do postele. Usnul jsem docela rychle.

Byla to opravdu špatná noc, několikrát jsem se v noci probudil a v první chvíli jsem nevěděl, kde jsem. Zdál se mi velmi živý sen. Byl tak živý, že jsem nejprve myslel, že to není sen, ale realita.

Seděl jsem u velkého kulatého stolu v restauraci, kde jsme s Adamem měli školní praxi. Restaurace byla prázdná. Jen jeden velký kulatý stůl, bohatě prostřený. Seděli jsme u něj já, maminka, Sebastian a Adam. Právě jsme dojedli, když Adam zničehonic vstal a řekl mi: Půjdeš se mnou za mnou? Potom jsem se hned probudil. Stejný sen se stejným scénářem se mi zdál několikrát za noc.

Bál jsem se znovu usnout, bylo to tak živé…

Ráno u snídaně jsem přemýšlel, jestli to mám Julii říct. Měl jsem potřebu se s tím někomu svěřit. Neudělal jsem to nakonec, a neřekl jsem to raději ani Jade.

Julie s Jade spolu odjely odpoledne do města. Paul byl také pryč. Sáhl jsem po telefonu a zavolal do Paříže Kimovi.

Vzbudil jsem ho. V Paříži bylo teprve půl sedmé ráno. Když se hovor přes FaceTime spojil a uviděl jsem ospalého Kima, začal jsem se mu hned omlouvat. Pak jsem mu ale začal překotně vyprávět zážitek z dnešní noci… dopodrobna jsem Kimovi odvyprávěl svůj sen.

Kim mě pozorně vyslechl, a potom se mě zeptal, zda jsem to někomu už vyprávěl. Řekl mi, že má o mě strach. A navrhl mi, zda bych se nad tím nechtěl zamyslet, navštívit nějakého dobrého psychologa.

S Kimem jsem telefonoval dobrou půlhodinu. Stýskalo se mi po něm i po Paříži.

Poprosil jsem ho, aby si to, co jsem mu řekl, nechal jen pro sebe.

Kapitola třetí

SEDMNÁCTÉHO PROSINCE

Můj syn Dominik přišel na svět 17. 12. 2015. Když jsem ho poprvé spatřil, uvědomil jsem si, že se mi splnilo mé poslední přání. Mám zdravého a krásného syna.

Naše soužití s Julií však nenaplňovalo představy ani jednoho z nás. Nehádali jsme se, to ne, ale často jsem slyšel výčitky, že to není normální, když se nedokážu odpoutat od svého bratra…

„Nedokážu to prostě pochopit, že ani po takové době nejsi schopen se smířit s realitou. Adam je více jak rok mrtvý, Bene. Adam je už bohužel minulost. Dominik je budoucnost.“

„Miluji svého syna, Julie, a miluji tebe. Jsem s tebou šťastný, měj tedy pro mě pochopení. O nic jiného tě neprosím,“ řekl jsem prosebným hlasem.

Snad jediná, kdo neměl pro mé trápení pochopení, byla právě Julie. Jade s Paulem to samozřejmě také vnímali: mé časté vycházky k oceánu, kde jsem si vždy jen sedl na pláži do písku a přemýšlel nad Adamem, vzpomínal na různé naše společné příhody… měl jsem hodně vzpomínek. Bylo to vlastně to jediné, co mi po něm zůstalo.

Asi měsíc poté, co se narodil Dominik, jsme večer seděli s Julií a s Jade na terase. Jade s Julií si povídali a já jsem měl opět svoji slabou chvilku – a jen jsem se díval na oceán. Vůbec jsem je nevnímal a byl jen se svými myšlenkami.

Julie najednou zvýšila hlas. „A mám toto dost! Místo toho, aby sis s námi povídal, jsi bůhví zase kde! Pravděpodobně u svého bratra. Pokud tě to vůbec zajímá právě s Jade hovoříme o Dominikovi!“ rozkřičela se na mě.

„Julie, vždyť je všechno v pořádku, nech Bena, asi bys měla mít víc pochopení!“ zastala se mě Jade.

„Tak já nemám pochopení? Nakonec jsem to já…!“ Julie se zvedla od stolu a bez dalšího vyjádření odcházela. Ve dveřích se setkala s Paulem, který se právě vrátil z kanceláře.

„Ahoj tati!“ pozdravila ho a odešla.

Paul si k nám přisedl a začal se hned vyptávat, co se stalo. Nechtěl jsem o tom mluvit, nechtěl jsem proti Julii vůbec nic říct. Jade se ujala slova.

„Ale… no, Julie prostě nedokáže překousnout, že Ben často myslí na Adama. Cítí se odstrčená, nedokáže pochopit Benovy pocity… Neakceptuje Benův vnitřní smutek.“

Jen jsem seděl a hleděl do země. Cítil jsem se provinile.

„Bene, omlouvám se ti za Julii, určitě to tak nemyslí, jen prostě má strach, že tě ztratí. To musíš chápat…“ snažil se mi vysvětlit Paul.

„Miluji Julii a jsem neskutečně šťastný, že se nám narodilo tak krásné dítě. Nechci se ale omlouvat za to, že jsem stále ještě tak smutný z toho, že se mi zabil bratr.“ Jen co jsem to dořekl, Julie se vrátila na terasu.

Paul okamžitě promluvil. „Julie, přestaň Bena soudit za to, že často vzpomíná na bratra. Buďte oba šťastní, že se máte, buďte oba vděční za dítě.“

„V tomto domě jste snad všichni proti mně. No jasně, od tebe to, tati, tedy sedí. Ty jsi odešel od mámy právě kvůli takovým klukům. Ani nevíš, tati, co to je – soužití s někým. Co vlastně můžu čekat od někoho, kdo opustil moji mámu kvůli mladému klukovi…! Co ty sakra o tom víš!?“ Julie začala zvyšovat hlas a rozbrečela se. Vstal jsem a šel k ní.

„Vůbec se mě nedotýkej, a jestli chceš něco vědět… Nikdy jsem nepochopila vztah, který jsi s bratrem měl, je to naprosto ulítlý! Kde jsou proboha nějaké rodinné hodnoty?“ Nato Julie odešla.

Stál jsem jako opařený a nedokázal jsem pochopit, proč mi Julie tohle všechno řekla.

Paul i Jade jako by oněměli. Jen seděli a vyměňovali si pohledy.

Nevěděl jsem, co mám dělat, jestli jít do domu za Julií, nebo raději ne.

„Sedni si, Bene, nech teď Julii být, ona se uklidní. Nevím, co ti mám v tuto chvíli říct… Nevím, co ji to popadlo,“ řekl mi Paul.

Jade byla z celé situace v naprostém šoku, jen seděla a nevěřícně sledovala, co se bude dít dál.

Bylo mi to moc líto, co mi Julie řekla. Nečekal jsem od ní takový útok.

„Byla jsem tak přesvědčená, že vy dva si budete rozumět…“ pronesla nakonec skleslým hlasem Jade a povzdychla si. „Možná bude lepší, Bene, když necháš pár dní Julii samotnou. S Dominikem jí samozřejmě pomohu,“ navrhla Jade.

„Dominik je můj syn, chci s ním být,“ odpověděl jsem jí.

Paul se připojil k našemu rozhovoru. „Vůbec Julii nepoznávám, moc mě to mrzí. Bene, jeď možná na několik dnů do Paříže, Julie si určitě uvědomí, co ti řekla, a později se ti omluví.“

Odjel jsem tedy nakonec do Paříže.

Julie se mi neozvala již týden. Každý den jsem jí psal textové zprávy, bez úspěchu. Neodpověděla mi ani jednou. Když jsem to celé vyprávěl Kimovi, řekl mi s jistotou, že Julie má určitě jiného kluka. Podle Kimova mínění čekala jen na záminku. Zdálo se mi to, co mi Kim řekl, naprosto absurdní.

Miluji Julii, a ona přeci miluje mě! Máme spolu dítě! Záminkou nemůže být to, že jsem občas smutný a vzpomenu si tu a tam na Adama!

No, ošklivě jsem se zmýlil. Asi po deseti dnech, co jsem byl v Paříži, jsem dostal od Julie e-mail.

Ahoj Bene.

Ze všeho nejdříve bych se ti chtěla omluvit. Nechtěla jsem tě svými slovy ranit. Omlouvám se tedy ještě jednou.

Bene, po roce soužití s tebou jsem si jistá, že to nikdy nemůže mezi námi fungovat. Jsi prostě jiný. Nechci nic komplikovat, ani ti dávat marné naděje.

Přeji si, aby se naše cesty rozešly. Nepožaduji od tebe žádná vyrovnání, nebudu ti dělat problémy v ničem.

Chci za to jen jednu jedinou věc. Zapomeň na mě i na Dominika. Zvládnu to vše sama. Pevně doufám, že mi rozumíš a že můj návrh budeš akceptovat.

Předem tě upozorňuji, aby ses ani nesnažil na mě jít jakýmkoliv způsobem přes tátu. Jsem již rozhodnuta, nemá to cenu.

Sbohem

Julie

Brácha, řekni mi, je to vůbec možné? Vždyť přeci nejsem tak špatný člověk, abych tohle všechno musel snášet. Mám tu holku rád, nechci o ni přijít! Chci být se svým synem. Jak někdo může jen tak napsat ‚zapomeň na nás‘? řekl jsem v duchu bráchovi.

Zaklapl jsem MacBook a vstal od stolu. Kim akorát převlékal povlečení, když si všiml mého výrazu. „Co se děje? Ozvala se Julie?“ zeptal se mě.

„Ano ozvala, poslala mi e-mail, v němž se se mnou rozešla, a oznámila mi, že mám zapomenout na ni i na Dominika,“ odpověděl jsem mu podle pravdy.

„To snad nemyslíš vážně? “reagoval Kim na má slova.

„Ale ano. Prosím, přečti si sám, co mi Julie napsala,“ ukázal jsem na stůl, na MacBook. „Tohle jsi měl tehdy na mysli, když jsi mi říkal, že mám být s Julií opatrný?“ podotkl jsem nevrle.

Kim nechal práce, sedl si k počítači a začal číst e-mail od Julie.

„Co mám teď dělat? Řekni mi, co mám teď dělat?“ ptal jsem se zoufalým hlasem Kima.

Kim zavřel MacBook a přišel za mnou. Stál jsem u okna a díval se ven.

„Prosím, nebuď zoufalý, vše se nějak vyřeší, to zvládneme, uvidíš.“

Mlčky jsem stál a díval se stále ven, na lidi procházející se po ulici.

„Co vše mám v životě ještě zvládnout? Jsem už ze všeho strašně unavený…“

Jen co jsem to dořekl, uvědomil jsem si, že přesně tohle mi řekl Adam na ulici, než jsme se rozdělili a já šel udobřovat do kavárny Kima. Byla to vlastně jedna z posledních vět, které jsem od něj slyšel.

„Bene, musíme začít znova. Jestli chceš, můžu ti stát po boku. Nenechám tě samotného,“ promlouval ke mně tiše Kim.

„Jsi moc hodný Kime, ale chtěl bych bojovat. Je to přece mé dítě. Nedokážu se smířit s tím, co mi napsala. Prostě to tak nenechám…“

Vzal jsem do ruky telefon a vytočil číslo Paula. Telefon zvedl téměř hned.

„Tady snad funguje nějaká telepatie, už dvakrát jsem na vás zvonil… Nejste doma?“ zeptal se mě Paul po telefonu.

„Jsme doma. Kam jsi zvonil?“ naprosto jsem nechápal, co mi to Paul říká.

Table of Contents

Kapitola první DUPREÉ

Kapitola druhá PŮJDEŠ SE MNOU ZA MNOU?

Kapitola třetí SEDMNÁCTÉHO PROSINCE