ZCESTNÉ

PŘÍHODY

Z CEST

Václav Klein

ZCESTNÉ PŘÍHODY Z CEST

a jiné životní prkotiny

Václav Klein

Text © Václav Klein, 2013 - 2016

Grafická úprava a sazba © Lukáš Vik, 2017

Obálka © Mike Birch, studio Rambla, 2016

1. vydání © Lukáš Vik, 2017

ISBN ePub formátu: 978-80-7536-121-9 (ePub)

ISBN mobi formátu: 978-80-7536-122-6 (mobi)

ISBN PDF formátu: 978-80-7536-123-3 (PDF)

Konverze do elektronických formátů:

webdesignér Lukáš Vik

http://www.lukasvik.cz

Slovo úvodem

V díle „Scestné příhody z cest a jiné životní prkotiny“ přichází autor opět se svébytným a lidově humorným dílem, v kterém ho doprovázíme po životních cestách, okořeněných humorem jemu vlastním. Sám sebe nebere vážně, jeho názory a řešení problémů vyvolávají často úsměv. Přes vážné události a příběhy tvorba pobaví, čtenář má pocit, že sedí s autorem „vis á vis“ a poslouchá jeho vyprávění.

Mgr. Jarmila Kokojanová

Poutníkova píseň

Rozhod se chlapec jít do světa,

na zádech krosničku měl,

z ní řídké plátno mu prosvítá,

zpočátku cestou si pěl

S očima dokořán, s maličkou duší,

míti strach z neznáma, to se nesluší,

pár buchet od mámy a pytel přání,

co ho v světě čeká, to neměl zdání

Rozpřáhl náruč svou široce,

vše nové obejmout chtěl,

však nesnil a přemýšlel hluboce,

přes krásy neznámé, v mysli své bděl

Snadné to nebude, v nitru už tuší,

máminy rady mu zní dosud v uších,

poutníka vítají v krajině cizí,

s úlevou mávají, když opět mizí

Je těžké domlouvat se v řeči jiné,

než se ji naučíš, čas kolem plyne,

domácí před sebe staví vždy zeď,

jsi pro ně exotem, nediv se teď

Po letech vrací se zralý muž domů,

těší se na květy, aleje stromů,

na vůni luk a zeleň lesů,

tak ahoj, přátelé, já zážitky nesu

Na rtech ti uvázne jediná věta,

komu chceš vyprávět o divech světa,

tvým mrtvým přátelům, cizím teď lidem,

koho to zajímá, ber změny s klidem.

Cesta k Vikingům

Přípravy

Dny, týdny, měsíce běží monotónně za sebou, jeden den připadá člověku stejný jako ten včerejší. Nebýt změn v přírodě, ani si neuvědomíme, jak čas utíká. Najednou se ale zjistí, že se blíží čas dovolené a nastane cestovní horečka.

Jinak normální člověk začne bláznit. Dělá plány, aby je hned zavrhl, protože to finanční situace nedovolí, neklid a nervozita přepadne celé rodiny a dosud harmonické soužití je to tam. Klid nastane, až to těžké rozhodnutí – kam letos pojedeme – padne.

Když jsou děti malé, je to celkem jednoduché, protože v této vývojové době je jedno, jestli se člověk rozhodne letět na Kanáry, anebo jet ke strýci do Němčiček na jižní Moravě. V obou případech začnou po hodině cesty děti otravovat s otázkami: „Tati! Jak je to ještě daleko? Už tam budeme? Kdy tam budeme?“ a podobně.

Ani moje rodina není výjimkou a bylo jednohlasně dohodnuto, že se pojede do Norska. Jediný hlas, který pro to byl, byl můj. Ten se ale prosadil. Po takovém rozhodnutí začíná pro mne nejhezčí čas před dovolenou. Plánování cest, to je můj nejmilejší koníček.

Již ve snu vidím táhnout se kolem krásnou, divokou krajinu, jak ve filmech z vyprávění Jacka Londona, a otráví mne, když budík nemilosrdně začne zvonit, aby upozornil, že mám jít do práce.

Když jsem dokulhal do kanceláře s obvázanou nohou, domnívali se kolegové, že ji mám zlomenou. Neměl jsem! No, mohlo to být horší, měl jsem totiž v noci velice živý sen. V něm byla moje žena a paní ohrožována obrovským medvědem.

Já, Jakub, v perfektním indiánském oblečení, jsem tančil kolem medvěda a mával sekyrkou, koupenou den předtím v supermarketu. Rozmáchl jsem se nohou a nakopl zvíře perfektně do zadku. Místo, abych trefil měkký zadek medvěda, napálil jsem plnou peckou do zdi, u které stojí postel. Zlomil jsem si palec a leknutím a bolestí spadl na podlahu.

Manželka mi pohrozila, že jestli budu dále tak blbnout, tak raději bude spávat s naším pejskem než se mnou. Považovala to za životu nebezpečné.

Pokud jde o rodinu, přenechávám nerad něco náhodě, proto jsem obstaral všemožnou literaturu, abych se o neznámé zemi informoval. Vikingové a Norsko jsou přece plní tajů a báchorek. Už ten původ Vikingů, pro Čechy trochu nepochopitelný, svádí k návštěvě.

Původně žil v Norsku jen obr jménem Ymli a kráva Audhumla. Žádný Adam a Eva! Ta kráva lízala kameny, na kterých vykrystalizovala z mořské vody sůl. Lízáním šutrů vylízala boha Búriho. Ten Búri měl syna Boriho. S kým? Není známo, asi s tou krávou. Proto asi v následujících letech nosili jejich potomci přilbu s rohy, že jo? Ten Bori měl s Bestlou, dcerou Ymliho, tři syny. Jeden z nich se jmenoval Odin a stal se hlavním bohem. Jak ten Ymli přišel k dceři, zůstává tajemstvím. Prý se narodila z jeho potu. Tedy, nechtěl bych k ní čichat při hygieně té doby.

V nějakém knižním průvodci jsem objevil poznámku, že Norsko oplývá rybami a cestovat tam bez rybářského vybavení je téměř hříchem. Do té doby mne chytání ryb vůbec nezajímalo. Jediné ryby, kterými jsem se do té doby zabýval, byly zavináče a o těch vážně pochybuji, že se v tamních řekách vyskytují.

S opatřením rybářského vybavení nejsou problémy, nedělal jsem si s tím starosti. To dostanu v každém sportovním oddělení obchodních domů, ale co pak s ním? Jak s tím zacházet?

Odborná literatura nebo kurzy nepřicházely vzhledem k nedostatku času v úvahu. Náhodou běžel ještě v kině starý film „Stařec a moře“. Šel jsem na to dvakrát, to by mělo stačit.

V obchoďáku jsem potom koupil pro každého člena rodiny levný rybářský set, vhodný sice pro děti, ale průvodce tvrdil, že chytat ryby v Norsku je velmi lehké, i děti prý to zvládnou. Ochotnému prodavači jsem oznámil, že pojedu s rodinou do zámoří a že se budeme muset živit tím, co ulovíme, takže k tomu potřebujeme opravdu dobré doplňky.

Prodavač mi navrhl různé vlasce, ale když jsem se k jeho překvapení rozhodl pro šňůru, tlustou asi jeden milimetr, potřásl hlavou na znamení nesouhlasu. Všiml si ostatního vybavení a nemohl si to dát dohromady. Jen si rezignovaně povzdychl, když jsem mu vysvětloval, že se tam vyskytují také mečouni, na které by měla být rodina připravena.

Když jsme přišli z nákupu domů, vybalil jsem udici, v pokoji složil její části dohromady a začal, celý nedočkavý, k velikému gaudiu celé rodiny, cvičit na sucho.

Kdo se směje naposledy, ten se směje nejlépe, praví přísloví. Při prvním pokusu se zachytil háček, ještě samozřejmě bez návnady, o květináč. Při uvolnění se mi ho podařilo strhnout z regálku a černá mokrá půda se rozlila po novém bílém koberci. Žena, která se předtím málem zalkla smíchem, rázem zmlkla.

Při druhém hodu vykřikla starší dcerka, protože se jí háček nevysvětlitelným způsobem zachytil za ušní boltec. Při třetím pokusu opustila rodina pokoj a přenechala jej volný k dalšímu nacvičování.

Než se začalo stmívat, trefil jsem se bezpečně do balkonových dveří ze vzdálenosti osmi metrů. Tím byl praktický výcvik ukončen. Poškrábaný a popíchaný, s krvavými škrábanci na rukách, jako po boji s tygrem, ale šťastný, že už mi to jde, jsem šel do postele. Zdálo se mi celou noc o lovu lososů. Člověk si nedovede představit, jaké kusy jsem tahal.

Příští den dělám přehled vybavení a s hrůzou zjišťuji, že nemáme žádný kotlík na vaření anebo ohřátí vody. Bez toho je život v divočině nemyslitelný. Celé dopoledne jsem zoufale běhal po městě a bezúspěšně po obchodech hledal potřebnou věc.

Večer přišli na návštěvu přátelé. Jen tak při povídání jsem se jim svěřil o problému s kotlíkem.

„Počkej! Jak má vypadat?“ přerušil mne přítel. „Můžeš mi zhruba popsat, jaké máš představy?“

„Potřeboval bych malý, asi pětilitrový táborový kotlík, takový, jaký se používá při obvyklém čundru.“

„Něco podobného měli dnes ve velkoobchodě jako nabídku. Jestli chceš, tak ti to zítra přivezu.“

„Kamaráde! Ty jsi zlato, zachránil jsi mi dovolenou. Jasně, že to beru,“ nejraději bych mu padl kolem krku.

Druhý den v poledne jsem si odskočil z práce domů na oběd a hned se ptal na kotlík. Málem mne ranila mrtvice, když mi žena beze slova ukázala do kouta, kde stál balík ve velikosti malého auta. Jestli v tom balíku byl kotlík, tak tam museli přibalit celý skautský oddíl.

Prsty se mi chvěly, když jsem přeřízl šňůry a začal vybalovat. Na konci stál uprostřed hromady z papíru a kartonů, jak zralá jahoda, emailovaný, asi třicetilitrový kotel. Vhodný jistě pro různé společenské akce, s houpacím grilovým roštem, trojnožkou a řetězem na pověšení. Celková váha asi 20 kilo. Vlastní ohniště je nad zlato, cena kotlíku to mohla potvrdit.

Dobrodružství začíná

V den odjezdu jsme nabalili auto až po střechu. Sám jsem se podivil, že se mi to podařilo. Kotel, babičku, dvě dospívající dcery a manželku. Ta musela sice mít nohy vystrčené z okna, protože pod sedadlem byl proviant na cestu, ale mimo pár posuňků, držení si špičky nosu, kterými chtěli jiní řidiči projevit vtipnost, nebyly cestou problémy. Až na ty nohy jsme byli nabaleni celkem normálně, ve srovnání například s občany Holandska.

Holandskou invazi na letní dovolené jsme zažili již několikrát. Oni si vezou s sebou – mimo babičku – polovinu domácnosti. Kočku v přepravce a na střeše auta klec s kanárkem. Jinak se necítí v zahraničí jako doma.

První den jsme se dostali až v pozdních večerních hodinách někam nad Hamburg. Zastavil jsem již za tmy u motorestu, našli jsme si pro stan místo za křovím u plotu. Nafoukli matrace a zalehli. Babička a obě děvčata spaly v autě. Nikdo si jich nevšímal a tak mohly spát až do východu slunce a s ním také vstávaly.

Při sbalování stanu se ukázalo, že jsme pro stanování sice zvolili odlehlé místo, ale podle zanechaných stop, které byly jak vidět, tak i cítit, často navštěvované asi z jiných důvodů. Naštěstí byl stan poznamenán jen dvěma skvrnami, které se nám podařilo provizorně odstranit.

Cesta napříč Dánskem probíhala harmonicky. Zastávka, jídlo – zastávka, pití – zastávka, lidské potřeby. A mezi tím další neplánované pauzy, jelikož mladší dcerka nesnáší delší cesty a trpí nevolností.

K poledni jsme dosáhli cíle, přístav Hirtshals. Na molu nebyla ani noha. Na informační tabuli jsme našli náš trajekt, tím dostali jistotu, že jsme opravdu na správném místě, i když loď směr Kristiansand odplouvala až o půlnoci.

Lodi připlouvaly, odplouvaly, a protože to byly zcela nové zážitky, vystačil nám tento program na celý den. Bylo nám jen divné, že pro přejezd kanálu, který normálně trvá necelé dvě hodiny, bude naše loď potřebovat hodiny čtyři. Ale to jsem při objednávce nevěděl.

Schylovalo se k půlnoci, když se objevila naše loď. Obrovská, s poetickým názvem Stena Line, rozzářená jak vánoční stromeček. Po nasměrování do lodního břicha jsme zaparkovali auto a vylezli po schodech na vrchní paluby.

Našli jsme tam restauraci, bistra, kafeterii, kiosek s různými věcmi a dali se zlákat na smørre-brød. Na obložené, fantasticky vypadající chlebíčky s rybami a krabíky.

Každý člen rodiny si vybral podle přání a před očima představy rajské many jsme se pustili do jídla. Po prvním soustu nám ztvrdly obličeje, to nebylo k jídlu! Vše bylo sladké jak cumel. Rybičky se sladkou majonézou, hrozné překvapení. A bylo po chuti.

V sousedství sedícím Švédům to zřejmě vůbec nevadilo. Naložili plné talíře a pochutnávali si, až jim za ušima praskalo.

Po dvou hodinách plavby přišlo poznání, proč bude cesta tak dlouhotrvající. Někde uprostřed Skagerraku loď zastavila a maličko se houpajíc čekala. Netrvalo to ani půl hodinku a babička – která tvrdila, že je absolutně odolná i proti mořské nemoci, i když to bylo nyní poprvé, kdy byla na lodi, pražský parník Primátor Ditrich nepočítaje – stejně jako ostatní začala poněkud v obličeji zelenat. Začínající nevolnost zamlouvala a vysvětlovala předešlým obloženým chlebíčkem.

Ale držela se statečně. Když jsme v pět hodin ráno opouštěli loď na pevnině v Kristiansandu, byla již zcela v pořádku.

Table of Contents

Slovo úvodem

Cesta k Vikingům