T R E N T O V O

D Ě V Č E

*

Příběh z Divokého Západu

*

napsal

Jiří Pichl

© Jiří Pichl, 1995

Na malé vyvýšenině nad městečkem Brass Bell, kde místní osadníci pohřbívali své mrtvé, končilo právě rozloučení s jedním z nich.Do vykopané jámy byla uložena pěkná dubová rakev, na jejímž dně spočíval dobytkář Edward Trent. Sousedé, kteří ho vyprovodili na jeho poslední cestě, se pomalu rozcházeli. Některé skupinky lidí spolu polohlasně hovořily.

Vtom pohřební klid a ticho přerušil zlostný hlas asi pětačtyřicetiletého muže v černém obleku, který mluvil ke skupině farmářů: „Že jsi drzý a vyzývavý, Thompsone, to mě nepřekvapuje, ale objevit se na pohřbu dobytkáře a zrovna Trenta, to je vrchol všeho... Jsi provokatér a vyhledáváš spory.“

„Zmlkni, Kindersley! Kdo křičí na hřbitově, nemá úctu k mrtvým.“

„Tak co tu pohledáváš s tou svojí přivandrovalou sebrankou?“ osopil se na ramenatého obra bohatý rančer Kindersley.

„To samé, co ty! Byl to můj soused.“

„Ale právě ty a ostatní farmáři jste odpovědni za jeho smrt!“ obvinil skupinu dobytkář.

„Dej si pozor, co říkáš, Kindersley!“ zasyčel obr.

„Vím, co říkám. Stále měl s někým z vás problémy a nakonec jsme ho našli poblíž vašeho plotu. Jistě v tom má prsty někdo z vás! Nějakej ušmudlanej farmář, co se stále rýpe v zemi.“

„Kindersley! Neprovokuj!“ syčel nenávistně ramenatý Thompson a zahrozil sevřenou pěstí...

„Jistě narazil do toho vašeho prokletého plotu, který si v údolí stavíte. Nebo ho někdo z vás u plotu praštil, protože...“

„Nechte toho, pane Kindersley... Prosím. Teď ne!“ přerušil rančera syn zesnulého.

„Promiň, hochu, ale ten bastard mě provokuje.“

„Vyřídíme to jindy.“ navrhl mladík smutné, vážné tváře.

„Dobře,“ souhlasil rančer. Farmář Thompson uklidnil hlouček svých přátel a důstojně odcházeli. Hrobník zasypával hrob, u jehož okraje stál syn zesnulého dobytkáře. Bylo mu dvacet pět let, měl štíhlou, vysokou postavu a tmavé vlasy. Jeho oděv tvořily džínové kalhoty, bílá košile s černou vestou a tmavá vázanka. V ruce držel černý klobouk.

Po chvíli se k němu přiblížila ze zadu dívka světlých vlasů, spletených v cop. Byla pěkné, štíhlé postavy a příjemné tváře, oblečena v tmavých šatech.

„Je mi to líto, Nicku,“ oslovila ho.

„Děkuju, Bessy...“ řekl potichu a pohlédl na ni. „Měl jsem ho rád.“

„Já vím...“

„Proč musel zemřít už v padesáti?“ uvažoval Nick Trent nahlas. Bessy pokrčila rozpačitě rameny. Ráda by mladíka uklidnila, ale nevěděla, co má v té chvíli říci.

Chvíli oba mlčeli a hleděli na hrobníka, z jehož lopaty padala na rakev hlína.

„Co budeš dělat?“ otázala se pak.

„Nevím, půjdu si asi domů lehnout nebo se projedu na koni. Musím na něj stále myslet.“

„Kdybys cokoliv potřeboval, tak stačí říct...“

„Bessy, pojď, už pojedeme!“ přerušil děvče její otec; rančer Robert Kindersley. „Nicku, stavím se večer u tebe.“ otočil se pak na mladíka.

„Díky.“ odpověděl Nick.

Po chvíli zůstal na hřbitově mimo hrobníka sám. Přemýšlel o svém otci. Rozuměli si spolu jako kamarádi.

Po smrti matky ho otec vychovával sám. Jeho, i o dva roky mladšího bratra Andyho. Ten ale v patnácti odešel na Východ a tak zůstal Nick s otcem sám. Když vláda před třemi roky nabízela půdu novým osadníkům v Utahu, vydali se tam, koupili levně ohromný kus země a postavili ranč. Stádo se jim za tři léta rozrostlo tak, že už letos prvně část mladého dobytka prodali.

A nyní, když se začínalo konečně dařit, otec zemřel... Nick z toho byl smutný a zoufalý. Neměl rád pohřby s mnoha lidmi okolo. Chtěl by se, býval rozloučit s otcem sám, ale jeho tělo našel jejich soused Kindersley se svými jezdci a postaral se o všechno potřebné i o pohřeb. Nick mu byl za to nakonec vděčný, protože sám neměl s něčím podobným zkušenosti a asi by to ani nezvládl. Býval by pohřbil tátu někde sám v okolí ranče, ale to bylo podle sousedů nesprávné. Edward Trent měl ležet na důstojném místě nad městečkem, jako ostatní osadníci a průkopníci amerického Západu, kteří tam byli pohřbeni.

***

Nick Trent neměl doma stání. Potřeboval si pročistit hlavu. Proto si osedlal svého koně a vyrazil na pastviny, aby se uklidnil a rozmyslel si, co dál. Musel se vyrovnat s otcovou smrtí, i když věděl, že to nebude nijak jednoduché.

Obhlédl svá volně se pasoucí stáda a nasměroval běh svého koně pod horský štít, vévodící skaliskům na horizontu. Nazývali ho Grey Peak - Šedý štít.

Vyjel na skalnatou terasu pod štít a sesedl. Posadil se na zem a svého koně nechal, aby se opodál popásal. Sám Nick Trent pak hleděl zamyšlen do kraje a přemýšlel o otci a o tom, jak zde bude muset nyní hospodařit sám.

Po chvíli uviděl přijíždět ke Grey Peak jezdce. Když přijel blíž a sesedl z koně, poznal v něm dceru dobytkáře Kindersleye; Bessy. Blížila se po kamenné terase váhavě k němu.Nyní to zas byla ona, jak ji znal. Ze sedla seskočila pružně a svižně, jako muž. Byla to pravá cowgirl - kovbojská dívka. Rančerova sedmnáctiletá dcera. Na hlavě měla světlý klobouk, na krku bílý šátek, košili jí překrývala kožená vyšívaná vesta a džínové kalhoty zdůrazňovaly její štíhlou postavu a hezké nohy. Obuta byla ve vysoké jezdecké boty.

Zastavila se několik kroků od Nicka Trenta.

„Neruším tě?“ zeptala se rozpačitě a citlivě.

„Ne, pojď si sednout.“ usmál se na ni a ukázal jí rukou vedle sebe. Váhavě k němu přisedla. Byli kamarádi a Nicka její přítomnost potěšila. Měl rád tu šikovnou, tichou, plachou, v mnohém nezkušenou, ale odvážnou dívku, která si nezadala v kovbojských dovednostech s leckterým z kovbojů. Uměla házet lasem, jezdit na koni i dobře střílet jako hoch. Mnohé kovboje dokonce v tomto předčila. Otec jí vychovával jako syna.

Byli sousedé a kamarádi, ale Nick tajně doufal v něco víc. V posledních týdnech spolu několikrát o samotě hovořili a občas se potkali na pastvinách a vyjeli si spolu na náhorní planinu pod Grey Peak.

Nicka potěšilo, že přijela. Že ho vytrhla z jeho chmurných a depresivních myšlenek.

Bessy Kindersleyová byla s Nickem ráda. Ráda také jezdila na svém ušlechtilém koni s větrem o závod a byla hrdá na své dovednosti cowgirl. Dělalo jí dobře, když porovnávala svojí zručnost a kovbojské dovednosti s muži a hochy, jezdícími na velkém ranči jejího otce. Většinou byla totiž lepší. V přesné střelbě na cíl jí dokonce nikdo na Kindersleyově ranči nedokázal překonat. Z toho, že se poněkud lišila v životním stylu od ostatních děvčat, žijících ve městě, ale i na okolních rančích, si mnoho nedělala. V jejím okolí žili samí muži, proto se někdy chovala jako oni. Matka jí zemřela už dávno, a proto jí chyběl ženský příklad a ženská výchova. Bessy jezdila po pastvinách a nahrazovala tak otci syna, ale jinak byla velice citlivá a dost uzavřená.

Dnes zamířila na úpatí Šedého štítu, protože tušila, že by tu Nick Trent mohl být. Měla nutkání vyhledat ho a pomoci mu překonat pocit hořkosti nad ztrátou otce. Měla štěstí; byl tam.

Chvíli seděli mlčky vedle sebe.

„Jsem rád, že jsi přijela, Bessy.“ řekl jí tiše a pohlédl na ní. Povzbudivě se na něj usmála.

„Potřebuju si s někým popovídat.“

„Hm... Chápu.“ přikývla.

„Jsem rád, že už to skončilo. Nemám rád pohřby.“

„Já taky ne.“ souhlasila s ním dívka.

„Ale slušelo ti to tam...“ poznamenal. „V těch šatech jsi vypadala tak...tak...překrásně.“

„Mně se moc nelíbily,“ usmála se. „Raději nosím kalhoty, košili a jezdecké boty.“

„Já vím... Taky jsem tě tam nemohl zpočátku v těch šatech poznat.“

„Hm... Mrzí mě ten výstup mého otce s farmáři z údolí.

Na pohřeb se to nehodilo.“

„To nevadí. Tvůj táta to myslel dobře...“

„Je tedy něco pravdy na tom, že za smrt tvého otce může Phil Thompson a ostatní farmáři?“ zeptala se.

„Nevím,“ zamyslel se mladík. „Neměli se sice v lásce, dělali si dokonce různé naschvály, ale bezprostřední vinu na jeho smrti asi nemají. Tátovi nebylo už asi dva týdny dobře. Bolelo ho u srdce a byl celý zesláblý. Říkal, že to musí rozhýbat, ale asi to bylo něco vážnějšího...“

„Co myslíš?“

„Myslím, že jeho srdce to nevydrželo a vypovědělo mu předčasně službu.“

„Je mi to líto,“ utěšovala ho.

„Mně taky. Spravit se to už ale nedá.“

„Já vím... Co budeš teď dělat? Zůstal jsi sám nebo máš nějaké příbuzné?“ zajímalo ji.

„Vlastně jsem sám... Mám sice bratra, ale nevím, kde je mu konec. Žil v New Yorku. Táta mu napsal hned, jak měl první záchvat a první srdeční slabost. Tušil už asi svůj brzký konec. Prosil Andyho, aby všeho nechal a přijel. A vidíš; buď se na něj vykašlal, nebo je neznámo kde, aniž dal tátovi svou novou adresu. Ani na pohřeb nepřijel. Andy je a vždy byl nespolehlivý teenager. Puberťák a hazardér.“

„Ale vždyť třeba ani neví, že otec...“

„Táta ho v dopise prosil, aby přijel co nejdříve. Andy je černá ovce rodiny. Jistě hýří v nějakém východním velkoměstě a po tátovi ani nevzdechl.“

„Třeba ještě přijede.“ namítla Bessy.

„Eh,... Možná je lepší, že tu není...“

„Myslíš, že by ti nepomohl, kdyby přijel?“ zeptala se.

„Pochybuju o tom. Vždy měl jiné zájmy než chov dobytka a život na ranči mu nikdy nevoněl. Je to městský typ. Kdyby měl táta místo ranče třeba saloon ve městě nebo hernu, už by tu dávno byl. To se vsadím...“

„Budeš tedy pokračovat na ranči sám?“

„Ano.“

„A zvládneš to?“

„Jistě. Nic jiného mi nezbývá.“

„A co si najmout nějaké pomocníky?“ navrhla dívka.

„Nevím... Možná později, až se stáda rozrostou. Zatím na to nemám. Nejsem na tom tak dobře, jako tvůj otec, který si může dovolit osm honáků.“

„Promiň, nemyslela jsem to tak,...chtěla bych ti pomoci.“

„Díky, Bessy,... Jsem rád. Ale tohle musím zvládnout sám. Než se ožením...“

„Chceš se ženit?“ ožila.

„Ano, ale ne hned.“

„Až najdeš tu pravou?“

„Ano... Už mám jednu vyhlídnutou. Jedna se mi líbí, ale asi o tom ještě neví.“ řekl Nick tajemně.

„Kdo je to?“ vyzvídala.

„To ti nemohu říct.“

„Proč? Jsem přece tvá kamarádka.“

„No,...víš,...ona pochází z velkého ranče. Je bohatá a já...musím nejprve vydělat trochu peněz, než se budu moci u ní objevit a ucházet se o ní.“

„To jí tak záleží na penězích?“

„Ne,...tedy já vlastně nevím, ale nemohu přece předstoupit před jejího otce a ...vždyť nic nemám...“

„Máš přece ranč a dobytek.“

„Myslíš, že by to stačilo?“

„Já nevím, jestli by to stačilo jí...té tvé tajemné dívce. Nevím, kdo to je. Nevím, kdo je ta šťastná, co se ti líbí.“

„A kdybys to třeba byla ty?“

„Já?“

„Myslíš, že bych mohl doufat, stačilo by to? Mohl bych se líbit děvčeti, jako jsi ty?“

„Proč ne?“ usmála se rozpačitě.

„Bessy, jsi to právě ty... Ty se mi líbíš. Myslíš, že by sis mě mohla vzít?“

„Ach, Nicku,...nespěcháš příliš?“ začervenala se.

„Proč? Nelíbím se ti?“

„Překvapils mě, já...“

„Řekni, ...mohla bys mě časem milovat?“

„Já,...já nevím... Možná.“

„Možná ano nebo možná ne?“

„Možná ano...“

„Tedy mám naději?“

„Ano,... snad ano, ale já...víš,...neuvažovala jsem zatím tak daleko.“

„Dobrá, nebudu na tebe spěchat. Chtěl jsem jen vědět, jestli mohu doufat... Jestli ti nejsem třeba odporný?“

„Ne...to jistě ne.“

„Jsi se mnou ráda?“

„Ano jsem...jsem přece tvoje kamarádka. Nejraději jezdím ve tvé přítomnosti.“

„Jsi moc krásná.“

„Ach,...přeháníš.“

„Ne. Udělal bych pro tebe všechno na světě.“

„Dost už, Nicku, přestaň s těmi lichotkami nebo se budu červenat.“

„Promiň,“ řekl a uchopil její ruku do své.

„Už budu muset jet.“ upozornila ho po chvíli a ruku si uvolnila z jeho sevření. Překvapil ji tím vyznáním i tím intimním stiskem její ruky. Myslela si, že bude smutný a zamlklý a on jí místo toho vyznal lásku... Ale možná je to tím, že najednou je sám a nikoho nemá. Třeba potřebuje někoho, kdo s ním cítí a drží ho za ruku...

„Také pojedu.“ řekl on. „Tvůj otec říkal, že mě navštíví.“

Oba se vyšvihli do sedel a sjížděli opatrně dolů z terasy pod Grey Peak, zpátky na pastviny.

***

Nějakou dobu jeli spolu, ale na kopci nad rančem zesnulého Edwarda Trenta se rozdělili. Nick se pustil přímo dolů k ranči, Bessy zamířila na sousední pastviny svého otce. Hlavou se jí honila slova, která jí Nick říkal. Líbil se jí jako kamarád. O silnějším citu k němu zatím nepřemýšlela. Až dnes...dnes ji donutil se nad tím zamyslet. Naznačil jí, že se mu líbí a že by si jí chtěl vzít za ženu. Rozrušilo jí to. Bylo jí sedmnáct let a už dostala nabídku k sňatku. Lichotilo jí to, ale zároveň se toho bála. Přemýšlela, jestli by mohla mít Nicka Trenta ráda. Byl přátelský, hezký, ale zase ho tolik neznala. Neměla žádný pádný důvod, proč by ho měla odmítat. Přiznala si, že se jí líbí a imponuje jí. Ale určitě nechtěla nic uspěchat. Byla nezkušená, co se týkalo citů. Její matka zemřela a Bessy se neměla s kým poradit. Otec jí příliš nerozuměl a co se týkalo choulostivých témat a ožehavých dívčích otázek a problémů, tomu se vyhýbal. Měl jí rád, ale chyběla jí matka a on jí nedokázal ve všem zastoupit.

Bessy se o některá svá dívčí tajemství dělila občas se svou kamarádkou z města, s Lornou Turnerovou. Jediný muž, který jí rozuměl, který si na ní udělal vždy čas a komu se občas také svěřovala se svými problémy a se svým trápením, byl kuchař, který pracoval u nich na ranči. Byl to asi padesátiletý zarostlý muž, který se nehodil pro nic jiného, než aby vařil a staral se o údržbu a menší opravy ranče. Byl totiž mrzák. Jeho levá noha byla kratší. Kost po tříštivé zlomenině křivě srostla, a proto velice špatně chodil. Navíc jeho pravé zápěstí se po zánětu šlach těžce pohybovalo.

V kuchyni to ale nevadilo. Někteří se mu pošklebovali, ale Bessy se ho vždy zastávala. Její otec, Robert Kindersley s ním byl spokojen. Kuchař u něho sloužil už dlouho. Byl skromný, bezproblémový, dobře vařil a jeho šikovné ruce se na ranči vždy hodily. Jmenoval se Timothy Hedland, ale všichni mu říkali - Kulhavej Tim. Ten ji mohl vyslechnout a poradit.

Nick Trent se do Bessy Kindersleyové zamiloval. Chtěl jí být stále na blízku, protože si byl vědom její krásy a obával se, že by jí mohl ztratit. Že by mohl přijít o její přátelství. A přátelství mezi mužem a ženou je prvním předpokladem a stupněm k možné lásce.

Nick tušil, že ani on jí není příliš lhostejný, protože z jejích pohledů a řeči vypozoroval vřelý zájem té milé dívky o svojí osobu. Věděl, že má ráda i jejich občasné společné vyjížďky na koních po pastvinách. Pouze měl obavy z jejího otce. Sice s ním vycházel jako se sousedem velice dobře, ale nikdy nešlo o Bessy. Kdyby Kindersley jen tušil, že se občas sejdou a vyjedou si spolu, asi by tomu učinil přítrž. Bál se o svojí dceru, a kdyby se dověděl o Nickových citech k ní, asi by nebyl tak klidný. Robert Kindersley byl bohatý dobytkář a jistě si nepředstavoval svého možného zetě bez řádného majetku. Proto bylo nyní hlavním cílem Nicka Trenta, aby rozšířil svůj majetek. Čím dříve se mu to podaří, tím dříve se pokusí promluvit si s Kindersleyem o Bessy.

Dnes Nicka, přes bolest nad ztrátou otce, potěšila návštěva sousedovy dcery. Vyznal se jí, ač to ještě neměl v úmyslu, ze svých citů. Ona ho neodmítla. Dala mu naději, že může doufat. Byla jeho nabídkou k sňatku sice poněkud překvapena a vyvedena z míry, ale Nick byl nakonec rád, že se odvážil jí to říct. Teď jí nechá čas, aby si to rozmyslela.

Nick Trent se blížil k ranči a vzpomněl si na slova Roberta Kindersleye, že ho přijede navštívit. Napadlo ho, co mu tak může chtít?

***

V podvečer skutečně přijel Robert Kindersley za Nickem na ranč. Když usedli ke stolu, zeptal se dobytkář mladíka, zda to nyní zvládne sám. Po jeho ubezpečení, že ano, začal Kindersley o největším současném problému: „Jak odpovíme Thompsonovi a té jeho smečce, Nicku?“

„Nevím.“

„Mají jednoznačně vinu na smrti tvého otce. A za to tvrdě zaplatí. Neměl bych to říkat, ale ta smrt se nám hodí jako záminka. Oprávněná záminka k tvrdému zásahu proti těm protivným farmářům, co se nám tu díky vládě usadili a roztahují se tu, jako by jim všechno patřilo.“

„Hm...“ přitakal překvapeně mladík.

„Chceš přece pomstít smrt svýho táty nebo ne?“

„Ano, ale...“

„Jdeš tedy do toho s námi?“

„No,...nevím o co přesně půjde?“ kroutil se Nick.

„Dáme jim tvrdou lekci, chlapče. Ty jejich prokleté ploty, které začaly stavět okolo svých pozemků, už způsobily dost škod našim stádům, ale nyní mají na svědomí i smrt člověka. A to už přesahuje všechny meze. To volá po pomstě!"

„Souhlasím s vámi, že musíme něco vymyslet, aby nás - chovatele dobytka, ti přivandrovalí farmáři neomezovali a neobtěžovali. Ale co máte na mysli konkrétně?“

„Za jednoho našeho mrtvého musí být alespoň pět z jejich strany!“

„Ale...já nejsem přesvědčen, že farmáři nesou přímou odpovědnost za tátovu smrt.“

„Cože?... Vždyť jsme ho našli u toho jejich prokletého plotu. Přehlédl ho a jistě do něj narazil. Přehradili tím plotem i starou stezku k Lansbury.“

„Ale necítil se dobře už více jak dva týdny. Jeho srdce mu vypovídalo službu.“

„To je možný, ale zemřel po pádu z koně, když za šera narazil do Thompsonova plotu!“

„Ano.“

„Tedy pojedeš s námi na trestnou výpravu proti farmářům?...Nebo máš strach?“

„Ne! Nebojím se, ale když je přepadneme a někdo při tom přijde o život, bude z toho otevřená válka.“

„No a co? Je nás více, když se spojíme. Vyhnal bych ty bastardy jednou provždy!“

„Já...souhlasím s vámi, ale navrhoval bych spíše pro začátek rozbít to jejich oplocení a přinutit je tím, že jim to tady znepříjemníme. Že se jim neurodí, shoří jim obilí, kukuřici pošlape něčí dobytek a tak podobně.“

„To už jsme přece zkoušeli a bez výsledku.“

„Můžeme přitvrdit, ale vraždy se mi nelíbí.“

„Používáš zbytečně tvrdá slova, hochu. Nebyla tu řeč o vraždách, ale o boji, který oni začali. O válce mezi dobytkáři a farmáři, kde budou oběti, jako v každé válce.“ řekl vášnivě rančer a položil svojí ruku Nickovi na rameno.

„Já... pane Kindersley... jsem ještě příliš rozrušený smrtí otce. Ještě jsem se z toho nevzpamatoval. Chci mít pár dní klid. Ale do těch záškodnických akcí jdu s vámi. Když se nebude střílet do lidí!“

„Ještě to promyslím. Možná máš pravdu. To s tvým otcem vypadalo jako nešťastná náhoda. Proto nemůžeme proti nim začít otevřenou válku. Byli bychom těmi špatnými. Budou se tedy jen množit nešťastné náhody. Začneme u plotů a polí. S tím souhlasíš, ne?“

„Ano... Nenávidím je stejně jako vy. Jsou mi trnem v oku stejně, jako byli i mému otci!“

„Dobře, až vymyslíme nějakou akci, stavíme se pro tebe.“

***

Bessy Kindersleyová zašla po večeři do kuchyně za kuchařem. Za Kulhavým Timem.

„Vítám tě, Bess; už dlouho jsi za mnou nezašla.“

„Máš pravdu, ale už jsem tu. Jak se máš, Time?“

„No, nestěžuju si ... a co ty?“

„Máš chvíli čas?“

„Ano,...copak je?“

„Přišla jsem si popovídat.“

„Něco tě trápí, děvče?“

„Možná.“

„Poslouchám...“

„Můžu se spolehnout na tvojí mlčenlivost?“

„Jistě. Už jsem tě někdy zklamal?“

„Ne, ale tentokrát jde o velice...soukromou věc.“

„Povídej.“

„Já,...chtěla bych se poradit... Mám málo zkušeností a nevím, co bych dělala, kdyby... kdyby... eh, nevím, jak to říct...“

„Je v tom nějaký muž?“ pomohl jí Kulhavý Tim.

„Ano.“ přisvědčila a sklopila zrak.

„A co je s ním?“

„Nevím, co mám dělat?“

„Řekneš mi, kdo to je?“

„Ne. To zatím ne.“

„Tedy jak je to vážné?“

„Jsme kamarádi, ale nedávno mě překvapil. Řekl, že se mu líbím a že by si mě chtěl vzít...“

„Hm.“ zamyslel se starý kuchař. „A co ty na to?“

„Neodmítla jsem, ani nesouhlasila... já nevím, co mám dělat.“

„A co k němu cítíš?“

„Je to můj...kamarád...a...já nevím...“

„Scházíte se?“

„Ano. Občas.“

„Už...tě políbil?“

„Ne...to ne.“

„Jsi s ním ráda?“

„Myslím, že ano.“

„Znáš ho dobře?“

„Nevím.“

„To je základ. Já bych ti poradil tohle: Snaž se ho co nejvíce poznat. Řekni mu, ať ti dá čas. A časem ti srdce samo napoví, jestli je to ten pravý.“

„Ale jak? Jak to poznám?“

„Poznáš to...až ti bude úzko a bude tě srdce bolet...“

„To je láska?“

„Ano...Tím to začne... a pak…budeš chtít být stále s ním…“

„Myslela jsem, že to bude příjemné...“

„To bude taky, ale rovněž se budeš trápit a bude to bolet. Ale na to přijdeš sama. Zatím si ale dávej pozor. Většina mladíků jsou někdy divoši. Když je takový hoch o samotě s pěkným děvčetem, což ty nepochybně jsi, probouzejí se v nich samčí pudy a chtěli by se hned líbat, sahat na tebe a tak podobně. Zkrátka; chtěli by se pářit. Proto si je drž od těla.“

„Ten můj takový není. Jen si povídáme a projíždíme se po kraji.“

„Já neříkám, že všichni patří do jednoho pytle, ale jen abys věděla na co si dát případně pozor. Protože jak spolu muž a žena intimně žijí, většinou muž ženu ovládne a pak už není úniku. Nebo je úniku, ale je to už daleko složitější. Jednodušší je, hned se nezaplést do osidel lásky. Jsi mladá a máš na lásku ještě dost času. Nic ti neuteče. Snaž se toho hocha co nejvíce poznat a do ničeho se bezhlavě nehnat. Věřím, že by ses nestýkala s nějakým...vždyť víš...“

„Ano...tohle je slušný mladík. Jsem s ním ráda a on si mě chce vzít. Když jsem zavřela oči a představila si ho po svém boku v životě, nebylo by to špatné.“

„To je dobré znamení, ale určitě se snaž ho lépe poznat. To je má rada. Pak už se musíš spolehnout pouze na své srdce.“

„Děkuji ti, Time...“

***

Asi půl hodiny po odjezdu Roberta Kindersleye z Trentova ranče, přijel za Nickem soudce Robillard z Brass Bell.

„Nazdar chlapče, jak se máš?“ oslovil Nicka.

„Moc dobře ne.“ přiznal se mladík.

„Nedivím se ti. Chtěl jsem se tu stavit až zítra, ale měl jsem cestu kolem, tak jsem tady už dnes. Nevadí ti to, že?“

„Ne.“

„Něco pro tebe mám.“

„Co?“

„Před týdnem se u mě zastavil Ed Trent; tvůj otec. Cítil se špatně, tak sepsal svojí poslední vůli a nechal ji u mě. Asi tušil, jak dopadne.“

„A jaká je jeho poslední vůle?“ zeptal se se zvědavou dychtivostí Nick.

„Přečtu ti to.“ oznámil suše soudce Robillard a vytáhl list papíru. Vzal si brýle a četl:

„Já, Ed Trent, kdybych zemřel, odkazuji svůj ranč rovným dílem oběma svým synům. Nickovi a Andymu. Rovněž tak své pastviny. Dobytka mám asi tři sta kusů. Dvě stě ať si nechá Nick a stovka bude Andyho, jestli přijede a bude společně s Nickem na ranči hospodařit.Když ne, bude všechen dobytek Nicka. Chci, aby spolu oba bratři dobře vycházeli a nedělali si mezi sebou žádné špatnosti. To je má vůle.

Edward Trent

P.S. : Cítím, jak mě opouští síla a zdraví. Mé unavené srdce mě asi brzy zradí...“

Soudce dočetl a chvíli bylo ticho. Nick myslel na svého otce. Nevěděl vůbec, že sepsal závěť. Asi opravdu tušil svůj brzký konec. Nicka trochu podráždila zmínka o bratrovi. Měl dostat polovinu ranče... To by zkomplikovalo Nickovy plány. „Ale Andy nepřijel ani na pohřeb. Třeba se tu vůbec neobjeví.“ uvažoval v duchu mladík.

Jeho myšlenky přerušil soudce Robillard slovy: „Nechám tě nyní o samotě, synku. Až budeš mít cestu do města, stav se u mě v kanceláři a sepíšeme spolu převodní listiny.“

„Dobře.“

„A co tvůj bratr? Ví o otcově smrti?“

„Nevím. Asi ne. Táta mu před dvěma nebo třemi týdny psal, aby přijel. Třeba nemá zájem,...když se tu neobjevil...“

„Možná...“ souhlasil soudce. „Ale měsíc počkáme.“

***

Následujícího dne v dopoledních hodinách spatřil Nick Trent přijíždět k ranči bryčku z nájemné stáje z městečka Lansbury, vzdáleného třicet mil od Brass Bell.

Když povoz zastavil, váhavě vystoupil jeden cestující. Zaplatil a bryčka se vydala na zpáteční cestu. Onen cestující byl třiadvacetiletý mladý muž v obleku východního stylu. Na nohou měl polobotky a na hlavě klobouk s úzkou střechou, jaký byl zde na Západě vzácný jako panák z velkého města.

Nick měl intuitivní tušení, kdo by to mohl být. Snad jeho bratr? Zprvu ho to poznání nepříjemně píchlo u srdce, ale pak, když poznal jistě bratrovy rysy, neodolal a usmál se.

„Andy!?“ zvolal na uvítanou.

„Nicku!“ ozval se příchozí. „Jsem rád, že tě zas vidím.“

„Já taky.“

Oba muži si sevřeli pravice a objali se.

„Dlouho jsem tě neviděl.“ řekl pak Andy Trent, prohlížeje si bratra.

„Já tebe taky ne.“ odpověděl Nick.

„A kde je táta? Honí někde dobytek? Nebo má ženskou?“

„Andy,...ty to nevíš?“

„Co?“

„Táta je...už po smrti...“

„Ne...“

„Ano... Psal ti přece, že je na tom špatně, ne?“

„Jo, ale netušil jsem, že je to tak vážné,...že ho už nezastihnu... Myslel jsem, že ...přehání.“

„Přijel jsi pozdě, Andy.“

„Nemohl jsem dřív. Měl jsem rozdělané nějaké obchody a také jsem měl problémy...“

„Vykašlal ses prostě na něj. Když tě potřeboval, byl jsi kdoví kde.“

„Nicku, přestaň!“

„Proč? Nerad slyšíš pravdu?!“

„Kdy se to stalo?“ zeptal se Andy, aby změnil téma hovoru.

„Včera měl pohřeb.“

„Kde leží?“

„Na kopci nad Brass Bell. To je tam tím směrem.“

„A co...proč zemřel?“

„Jeho srdce... Nevydrželo.“

„To je mi líto...“

„Hm... Moc tě chtěl ještě vidět a čekal, že přijedeš.“

„Mrzí mě to, Nicku, ale měl jsem poslední dobou potíže. Musel jsem nejdříve vyřešit své problémy, které nesnesly odklad.“

„Dovedu si to představit. Vždycky jsi byl sobec. Jaké to mohly být hrozné problémy? Snad nějaké ženské nebo karetní hry?“

„Nicku...? Změnil ses.“

„Možná, ale zato ty ne. Na ničem ti nezáleží. Umírá ti táta, prosí tě, abys přijel a ty...? Nejdřív si řešíš své problémy...“

„Řekl jsem, že mě to mrzí, že jsem ho nestihl naživu a ani na pohřeb jsem tu nebyl. Mrzí mě, že nám odešel tak brzy,...ale už mu život nevrátíme.“

„Já vím...Jsem trochu předrážděný. Promiň.“ zklidnil se Nick.

„Odpusť, že jsem tu nebyl, když jste mě potřebovali.“

„Mě je to fuk, brácho, ale tátu jsi zklamal.“

„Hm,... Já vím. Ale na Západě mě to dusilo. Musel jsem pryč. Chtěl jsem žít v místech, kde bylo více civilizace. Chtěl jsem stát na vlastních nohou. Jít vlastní cestou. Být nezávislý.“

„A našel jsi na Východě štěstí?“

„Nevím.“

„Cos tam vůbec celé ty roky dělal?“

„Vyučil jsem se sedlářskému řemeslu a několik let jsem taky navštěvoval obchodní školu. Pak jsem založil s několika přáteli firmu. Vyráběli jsme sedla na koně, šili postroje, křesla a jiný kožený nábytek a prodávali ho.“

„To se divím, žes taky pracoval. Myslel jsem, že stále znáš jen pití, flámy, hazardní hry a ženské...“

„Život tě přinutí pracovat. Musíš se o sebe postarat, když jsi sám v cizím městě. Abys nehladověl, musíš buď krást nebo pracovat. Já zvolil to druhé. V naší firmě jsem se zpočátku zabýval taky výrobou, ale později jsem měl na starosti obchod.“ řekl významně Andy.

„Podle šatů vidím, že se ti dařilo.“ poznamenal zkoumavě Nick a sáhl si na hladkou látku bratrova saka.

„Ano, měli jsme úspěch, ale nakonec to nedopadlo dobře a naše firma zkrachovala. Zničila nás konkurence nekalými praktikami. Ale s prázdnou jsme neodešli... A co ty? A táta?“

„Přestěhovali jsme se sem; do Utahu. Táta tady koupil půdu a postavili jsme ranč.“ Nick ukázal za sebe.

„Vypadá slušně.“ uznal Andy.

„Jo. Nadřeli jsme se tady jako mezci.“

„To věřím... A co dobytek?“

„Pase se za kopcem.“

„Tedy jsme zůstali sami dva...“

„Vypadá to tak.“

„Je to smutný.“

„Jo...Co máš v plánu, Andy?“

„Nejprve se zajedu podívat do toho města na hřbitov. Půjčíš mi koně?“

„Půjč si tátova ryzáka.“

„Díky. Snad ještě dovedu jezdit. Dlouho jsem na koňském hřbetě neseděl.“

Table of Contents

Spustit