ZAGGABIROZZI

HYNEK MAŘÁK

Země Antikrista

1. díl

Každý v sobě nosíme kus vlastního Ďábla.

Největší jeho díl v sobě nese ten, který nemůže zemřít.

Text © 2016 Hynek Mařák

Grafická úprava a sazba © Lukáš Vik, 2016

1. vydání © Lukáš Vik, 2016

1. díl

ISBN ePub formátu: ISBN 978-80-7536-104-2

ISBN mobi formátu: ISBN 978-80-7536-105-9

ISBN PDF formátu: ISBN 978-80-7536-106-6

Konverze do elektronických formátů:

webdesignér Lukáš Vik

http://www.lukasvik.cz

OBSAH

PŘEDMLUVA

ÚVODNÍ SCÉNA – CIRKUS BABYLON

ZAGGABIROZZI 1

KIRIL

ZAGGABIROZZI 2

ANTONÍN KRÁSNÝ JUNIOR

FERDA 1984

ZAGGABIROZZI 3

ELITA

SVATBA

SVĚT MJR. ANTONÍNA KRÁSNÉHO ANEB CO SE MÁ STÁT, SE STANE

SÍLA ANONYMU

ZAGGABIROZZI 4

FERDA ROK 1958

ZEMĚ ANATHEMA

EMAN & NADĚŽDA & MARKÉTA & BEZEJMENNÝ, 23. 5. 1958, čas 22.25

BEZEJMENNÝ

EMAN: NAROZENÍ

BOHNICE

EMAN: INVAZE 1968

ZAGGABIROZZI 14

REKAPITULACE UDÁLOSTÍ DNE 16. ŘÍJNA ROKU 1978

CIRKUS BABYLON – HLEDÁNÍ ZTRACENÉHO ČASU ANEB JESUS SMART SUPER STAR

PŘEDMLUVA

Vážená čtenářko, vážený čtenáři,

jako autor příběhu vám krátce popíši, oč mi v románu jde, včetně svého pohledu na současné politické uspořádání. Za účelem rychlého představení světů, které budu líčit, použiji hudbu s vizualizací, volně přístupnou na YouTube. První ukázka:

Jedná se o hudební dílo jihoafrické skupiny Die Antwoord, která je v kulturní branži respektovaná svým originálním vizuálním vyjadřováním, založeným na propracovaném imagi jihoafrických slumů, magii a kontrastu s druhým světem v téže zemi – světem bohatých. Jak jste si možná všimli, v textu je použito slovo robot, jehož původ pochází od nás z Čech a jedná se o smyšlený novotvar bratří Čapků. Troufám si vám předvést, co tento pojem zažil, než dorazil na místo svého nového působiště, odkud k nám ve formě uvedeného videa dorazil zpět, obut do pozměněného významu. Nabytý tímto věděním vám převyprávím jeho podivuhodně spletité příběhy a provedu vás světy, kterými na své pouti kráčel vstříc svému novému určení. Druhá ukázka:

Doporučuji vám spravit si náladu druhou ukázkou. Je to velmi klidná skladba originálního, mimo hlavní mainstream uznávaného izraelského zpěváka Asafa Avidana. Tato skladba znázorňuje pocit harmonie, kterým bych chtěl vyjádřit vítězství dobra nad zlem ve svém románu.

Proč jsem použil tento příměr? Svět, který čtenáři předkládám, vychází svou povahou z křesťanské mystiky promítnuté do mého příběhu. Při své snaze vyjádřit se co nejsrozumitelněji uvádím čtenáře v prvním dílu do světa, který jsem musel vytvořit a popsat. Druhý díl je psaný modernějším stylem, který má mnohem větší dynamiku příběhu a je více postaven na vypravěčském umění. Brutalita a celkový pesimismus prvního dílu má svůj důvod – příběh je založen na vnímání světa z křesťanského pohledu. Z tohoto úhlu pohledu jsme v době naší komunistické zkušenosti vyrůstali v herezi, protože víra v Krista byla ze zákona stíhána. Mým záměrem je ukázat lásku, potažmo víru v Krista, jako hlavní hybnou sílu. Čtenáře konfrontuji s koncepcí zahrnující několik světů, přičemž konečným východiskem v tom našem je cesta za svobodou – vše zakomponováno do magické hry rozehrané před čtenářem.

Svou koncepcí e-knihy s interaktivními odkazy usiluji o rozšíření limitů daných psanému slovu a snažím se vrátit románu spiritualitu, která je běžná v hudbě či ve filmové tvorbě s vyústěním, jež směřuje k výše řečenému poznání. Na rozdíl od toho, co je běžně dosažitelné na trhu ve formě magických příběhů PC her a ve filmové podobě. Ti starší nechť se zeptají svých vnoučat. Ochotně vás uvedou do světa, který znají a který už dávno formuje jejich představivost i vnímání. Proto se domnívám, že pro tuto generaci nebude má imaginace výrazným problémem. Rozdíl je v pojetí – v mém příběhu jsem záměrně spojil fikci s realitou uplynulého století, přičemž spěji k vyústění, které ve třetím dílu vrcholí zhroucením železné opony a vykročením za dlouhá desetiletí ztracenou svobodou.

Román vychází z pocitů i vědění člověka, který vyrůstal v době normalizace. Pocitů člověka chyceného v osidlech definovaných útlou knížečkou Poučení z krizového vývoje. Ten člověk už neexistuje. Dle mého dnešního názoru je politický pohled na reálný svět odlišný. Atmosféra románu odpovídá pochopení politického uspořádání na základě vnucené vnější síly za normalizace. Není aplikovatelná na dnešní pochopení světa. Jedná se o uvažování jedince, kterému byla násilím odebrána svoboda a dokresluje atmosféru doby.

Dnes vnímám svět zcela jinak. Je však třeba si uvědomit, že se nám v současné době boří naše zažitá klišé o světě, jak jsme ho znali. K pochopení kořenů toho, co se děje – a to si musíme připustit, ať chceme, či nechceme –, bychom měli znát podstatu islámu, pravoslaví, judaismu, buddhismu – a omlouvám, se pokud jsem něco vynechal. Jakkoliv se prezentujeme světu jako ateistický národ, troufám si říci, že to není pravda. Je to nálepka, které je levné se držet a neplatí v době, kdy je situace vážná. K pochopení toho, co se v dnešní době děje, bychom měli znát aspoň rámcově obrazy těchto náboženství, abychom mohli posoudit, kam sahají hranice přijatelnosti pro každého z nás. Jinak se naše hodnotící soudy zjednoduší na prohlášení: Islám? Špatně. Rus? Američan? Atd.

Naším cílem by mělo být vytvoření společnosti, která udělala čáru za minulostí formou odpuštění – a už se kádrováním u nás doma dál nezabývat. Co si však musíme naopak vštípit, je to, že bychom se v této převratné době měli povinně ptát našich politiků na jasná vyjádření třeba i této podoby: Kdyby s ohledem na nepodložené spekulace nastala hypoteticky ta a ta situace, jak byste se zachoval? Cílem by nám měl být úmysl udržovat společenství založené na vzájemném respektu a zemi, odkud není třeba emigrovat.

V rámci uspořádání světa, který jsem popsal, chápu Rusko jednoznačně jako hybatele světových sil. Rusové v sobě mají obrovskou sílu. Projevili ji v průběhu druhé světové války a za to jim dodnes patří náš respekt i má poklona. My si však musíme položit otázku, na jaké straně se nacházíme. Vnímám Rusko jako multikulturní zemi ještě z doby, kdy o tomto výrazu nebylo ani vidu ani slechu v řádech tisíců let zpět, hluboko do kmenových společenství. Svou geografickou polohou je přirozenou křižovatkou euroasijského kontinentu, oblasti, která do příchodu Slovanů, jež vtiskli Rusku jeho charakter, byla ovládána divokými kmeny Skythů, Hunů, Avarů, Chazarů, Volžských Bulharů a dalších etnik. To činí kulturu Ruska tak nesmírně bohatou tradicemi. Tuto symboliku později v románu vyjadřuji legendou o dvou bratrech, kdy jeden se vydává za svou láskou – ženou jménem East, druhý je očarovaný spanilou kráskou jménem West. V rámci výše uvedeného respektu však vyjadřuji svůj názor, že i Rusové by měli respektovat naše rozhodnutí učinit krok, který jsme provedli – totiž krok do Evropy, v níž dominuje křesťanství. To nás mimochodem sbližuje s Ruskem. Z důvodů, které jsem uvedl, se Rusko prezentuje jako pravoslavné – ortodoxní, ve smyslu očistném.

V tomto názvu se skrývá síla i čistota, která je ryzí. Abychom byli schopni pojmout svět kolem sebe, svět, který se opírá o tradice, je třeba mít aspoň rámcový přehled o těchto náboženstvích. Tvrdím, že bez ohledu na naši deklarovanou směšnou víru v „něco“ a denní švejkování jsme schopni spirituálně uvažovat v parametrech těchto kultur a vyhradit si své místo. Jinak se naše poznání světa smrskne na směšné prskání malé země, světu prezentované jako ateistické, ačkoliv to tak dle mého názoru není a nebylo. Náš původní, dnes špatně pojmenovaný historický příklon k ateismu pochází z naší snahy vše rozebrat a přizpůsobit sobě – vlastnímu národnímu individualismu, přičemž poznávacím kódem je naše schopnost vše humorem ironizovat.

Historicky však bylo toto naše pochopení světa založené na křesťanství. Před křesťany zde byli Keltové. Za bolševika nám pohled na svět zploštili do jednoduchých sloganů namlácených do nás formou přetaveného Švejka. Hašek byl génius v tom, co vyjádřil, poněvadž znal podstatu toho, z čeho si legraci dělal. Z katolíků, monarchie a nedostatku svobody. To nelze plně aplikovat na dnešek. Dnešní typický český ateista není schopen formulovat rozdílnost kultur kolem, velkou měrou jsme pak náchylní k víře v každou na trhu dočasně volnou slátaninu.

Vraťme se k Rusku – bez Bulgakova s Dostojevským by pro mě nebyla literatura. Toto je intelektuální výzva Rusům: Kde máte mezi sebou toho, který mě porazí románem? Vyhlašuji soutěž. Ukaž se – volám! Kde jsi, další Pasternaku, Tolstý, Solženicyne, Charmsi?

Mým kolbištěm je literatura a psané slovo. Toto je hozená rukavice formou veřejně vyhlášené soutěže. Kdo vytvoří lepšího Aljošu z té doby? Začněme rozplétat osud jedinečně krásné osoby Nataši Michajlovny Križské. Vraťme se zpět do ponurých dnů druhé světové války a vykreslím vám Aljošu, ze kterého budete plakat. A vykreslím vám Rusy, na něž budeme všichni pyšní. Tento záměr mi umožní ukázat ten pravý motiv, který dal ruskému národu sílu vyhrát. Za tím účelem jsem pro plánovaný druhý díl vytvořil schéma zrození trojjediného Aljoši, jehož osudy v historicky pro Rusko rozhodujících momentech podpořím myšlenku národního sjednocení a složím Rusku poklonu v literární podobě. Katarzí znázorním pochopení souvislostí z pohledu Aljoši. Svět, který čtenáři ukazuji, zobrazuji s limity, instinktem, pokorou a respektem, jež byly vlastní mým vzorům. Dostojevskij, Kafka, Bulgakov, Hašek, Meyrink, Perutz, Beckett a další a další. Mým cílem je posunout hranice literatury s odvahou, kterou měli oni.

Popis světů, které zobrazuji, se přizpůsobuje vizualizaci toho, co jsme zvyklí přijímat v podobě filmu či videa. Scéna, kterou se chystám vrátit do období války, bude plná patosu, zmarněných lidských osudů a výrazových prostředků, které k patosu patří. Tuto vlastnost jsme si ve své národní individualitě zvykli přijímat s nádechem ironie. Já se však domnívám, že k velkému románu patos patří a na tomto místě ironii odložím. Aplikováno na dnešní svět si troufám říci, že se vyjadřuji prostředky, které posunují hranice doposud literaturou vnímaného tabu včetně destrukce vlivu času v románu. To vše s vědomím, že navazuji na odkaz výše zmíněných autorit z dnešního pohledu, přičemž pevně věřím, že do příběhu vkládám kus naší národní identity brát vážné věci místy s humorem. Za účelem co nejvyššího propojení psaného slova s hudbou využívám formy e-knihy, která mi umožňuje vytvořit kompozici s interaktivními odkazy s hudbou, přičemž pro zdůraznění role hudby je součástí celé trilogie rovněž koncept rockové opery Jesus Smart Super Star.

Toto je příběh ze země, která nemá přesné hranice ani žádné konkrétní jméno. Označení země Antikrista mi slouží jako univerzální dynamický pojem, který se nevztahuje k žádnému specifickému území, státu ani národu. Představuje volný název pro lokalizaci krvavé implementace experimentu zvaného komunismus. Kulisy, jež jsem zvolil, zobrazují vůkolní svět v rozsahu, který je v rozporu s oficiálním názorem panujícím v době a místě, kde se děj románu odehrává. Přirozeně se vyskytnou i pochybovači, kteří po přečtení skálopevně prohlásí, že to není pravda, že tak to nebylo. Ale pro ty mám ihned po ruce jednoduchou odpověď: Jestli sami rozumíte lépe tomu, co je pravda, pak tedy přece podejte vysvětlení vlastní. Nebo čtěte dál a sledujte, kam vás dovede ta započatá Hra, v níž se hrací pole cizích světů prolíná a kříží s jednotlivými lidskými osudy, prchavými životními příběhy vetknutými svými skutky do toho ohromného kola života jako neviditelné souřadnice, jež prostupují napříč univerzem ukotvené v bezčasí světa věčných.

Autor

ÚVODNÍ SCÉNA – CIRKUS BABYLON

TMA. TICHO. KUŽEL LEHCE ČERVENÉHO SVĚTLA ZNENADÁNÍ SHORA PROŘÍZNE ČERNOU TMU A OZÁŘÍ PRKNA PRÁZDNÉHO PÓDIA. NAD NÍM SE ROZSVÍTÍ HVĚZDNÁ OBLOHA, JAK JI ZNÁME Z BĚŽNÉ BEZMRAČNÉ NOCI, ALE OHRANIČENÁ CIRKUSOVÝM STANEM JAKO V OBROVITÉM PLANETÁRIU. SVĚTLOMET NAMÍŘÍ PROUDEM SVĚTLA A HLEDÁ. KLOUŽE POMALU PO PLÁTĚNÝCH STĚNÁCH, AŽ ZNOVA DORAZÍ NA PÓDIUM, KDE OSLNÍ DOPOSUD SKRYTOU, OSAMĚLOU POSTAVU. CHVÍLI TO TRVÁ, NEŽ ROZEZNÁME VĚKEM SEŠLÉHO MUŽE S BÍLE NATŘENOU TVÁŘÍ. SILNÁ VRSTVA BARVY ZAKRÝVÁ JEHO PRAVÝ VZHLED. HLAVU MÁ, CO DO PROPORCÍ, K TĚLU PONĚKUD VELKOU. NA SOBĚ SLAVNOSTNÍ SAKO, DO TMY ZÁŘÍ JEHO BÍLÉ RUKAVICE. TICHO PROLOMÍ JEHO STARÝ, ŠEPTAVÝ, ALE ZŘETELNÝ, MÍSTY ZNUDĚNÝ HLAS.

STARÝ MUŽ:

Můj život je plný bílých míst. Není to příběh se začátkem a koncem, jak jste, vy lidé, zvyklí řadit své zážitky. Bílé skvrny provázejí mou životní dráhu stejně nevyzpytatelně jako bubliny ve švýcarském ementálu. Skáču si z místa na místo, chvíli tady, chvíli zase tam, oproštěný od lidského vnímání času se nemusím řídit vašimi lidskými pravidly a, světe zboř se, nemám konec ani počátek. Mým domovem je černá díra. Otce s matkou nemám taky, mizí v té tmě, co je nahradila, když mě vyvrhli ven. Ano, právě tento detail je zdrojem největšího pozdvižení! Skutečnost, že nemám předky ani rodokmen, původ ani totožnost. No považte, nemám ani rodný list! Vlastně nemám ani žádnou práci. Bez nucení se vám rovnou přiznám: Nikdy jsem nepracoval! Teda díky tomu jsem byl málem úředně vyškrtnut skoro na celé jedno století, doslova jako bych neexistoval. Prý podle zákona – příživa. Fuj, musel jsem si nějakou práci nakonec obstarat, jinak bych vážně nedostal doklady. A bez dokladů nemáš nárok na existenci. Prostě nejsi! Někdy závidím těm, co mohou doložit svůj původ celá staletí zpět. To ale není můj případ. Nit mého života se bezútěšně trhá na malé kousky, které končí v pásu tmy za Mléčnou dráhou. Z příčin jiných než přirozených mi šlape na paty Smrt všude, kam se na své pouti vydám. Lépe řečeno, kde se vynořím, protože můj život není spojitý. A tak si vyrývám svůj příběh do knihy života, kde se mi zrovna zamane. Jednou jako mazaný panoš Ludvíka XIII., nejstaršího syna Jindřicha IV. Navarrského ze starobylého rodu Bourbonů a spanilé Marie Medicejské. Toho jejich koktavého, zapšklého mrzouta s pyšným rodokmenem jsem snadno oslnil už v raném dětství, abych se nemusel otravovat čekáním, až věkem doroste pro trůn. Obdarován jeho přízní jsem si nenasytně plnými doušky užíval rozmařilého života u dvora. A jindy se zase takto svůdně usmívám do televizních kamer!

STŘIH. POSTAVA NA SCÉNĚ SE MŽIKEM PROMĚNÍ V KRÁSNOU SMYSLNOU ŽENU ŽÁDOUCÍCH TVARŮ. KUŽEL SVĚTLA POMALU PŘEJÍŽDÍ PO LADNÝCH KŘIVKÁCH JEJÍHO STROZE ODĚNÉHO TĚLA, ZATÍMCO ŽENA SI S ÚSMĚVEM VRACÍ SPADLÉ RAMÍNKO ŠATŮ. SVĚTLO SE ZASTAVÍ NA JEJÍM OBLIČEJI. ZÁBĚR NA SLIČNOU TVÁŘ VPROSTŘED SVĚTELNÉHO KRUHU. POKRAČUJE ZVONIVÝ ŽENSKÝ HLAS PLNÝ DRÁŽDIVÉHO VESELÍ.

KRÁSNÁ ŽENA:

Inu, stačí jen kousek, maličko posunout ramenem, aby mi uvolněné ramínko šatů svůdně sklouzlo dolů a navodilo tu lehce nestoudnou atmosféru, že se stalo něco výjimečného, co se stát nemělo, a že se už už dychtivým pohledům odhalí, co mělo zůstat slušně a počestně skryto. Ale já si to spuštěné ramínko s vyzývavým úsměvem volnou rukou vrátím, kam patří, a nenuceně pokračuji v rozehrané roli. Přesvědčte se sami.

JISKRNÝ PROUD SVĚTLA ZABÍRÁ ZNOVA CELÉ TĚLO. VYZÝVAVÝ HLAS ŽENY PROMLOUVÁ, ZATÍMCO ONA SE S POTĚŠENÍM NECUDNĚ PROTAHUJE PŘED ZRAKY OSTATNÍCH. VŠE DOPLNĚNO NÁZORNOU GESTIKULACÍ A DRÁŽDIVÝMI GESTY. DOKRÁČÍ K DOPOSUD SKRYTÉMU SCHODIŠTI A VYUŽIJE HO JAKO EFEKTNÍ DOPLNĚK, SPUSTÍ HUDBA. Music Carnivale, Jeff Beals

KRÁSNÁ ŽENA:

Kdeže jsme to vlastně skončili? (ZNUDĚNĚ) Aháá, u lidí… A všimli jste si, že teď už jsem zase žena? A taky jsme trochu poskočili v čase. (ZVESELA SE ZHOUPNE V BOCÍCH) To já si dělám, co se mi zamane. A teď právě v záři všech těch reflektorů i namířených kamer šelmovsky přivírám oči, rozpustile ze sebe vypustím úsměv zarámovaný rudou rtěnkou a bílými zuby. No, vydechnu ho jako páru v mrazu a pomalu, líně jako kočka se mírně protáhnu (DOPROVÁZÍ NÁZORNOU MIMIKOU TĚLA), až tělo napne látku šatů a švy se mi na bocích vyrovnají, prsa se vzedmou a bradavky se vztyčí proti tlaku naráz těsného kostýmu. Doplňuji ten náhlý nedostatek šatů v panice tahem zespodu, až se mi elastický okraj sukně zatne do stehen a pomalu, po milimetrech nezadržitelně klouže vzhůru, zatímco ze mě všichni muži kolem ani na moment nespustí oči a bez dechu čekají, kde až se ten okraj nakonec zastaví. Omámeni vůní mého parfému i navlhlým odérem z pórů mého těla hromadně ztrácejí rozum i soudnost. Provrtávají a svlékají mě svými pohledy. Jako by jimi chtěli zabrat a kolonizovat každou odhalenou píď mého, jinak střídmě a ledabyle zakrytého, bělostného území mé nahoty. Aách, nemůžu se těch světel a pohledů dosyta nabažit. Mužská žádost i ženský chtíč, miluji obojí naráz. Rezonují dokola vzduchem jako magnetická pole a probouzejí a alarmují spící mužské pudy. Bezmocné a srovnané jako zástup železných pilin, zmagnetizované ke krotké poslušnosti vtahuji své nápadníky očima do své hry. (S ÚSMĚVEM PODOTKNE) Teda ženské myšlení pro mě zůstává záhadou. Klidně se vám přiznám – nezřídka překvapím i sama sebe! (S NOVÝM ODZBROJUJÍCÍM ÚSMĚVEM MRKNE DO KAMERY, ROZTOMILE POKRČÍ RAMENY A POKRAČUJE) Takhle si dlaní cudně zarovnám lem příliš krátké sukně a přesně v momentě, kdy se na okamžik mihne cíp mého, bílým prádlem zakrytého, klínu, se ještě smyslně prohnu a zavlním na vysokých podpatcích, než jim se zvonivým smíchem zmizím z dohledu kamer a nechám je zkoprnělé a zmámené jako zvěř v říji, která ošálená mámivým hlasem vábničky i zbavená vrozené plachosti, chtivá páření vběhne dobrovolně vstříc vlastní smrti. Áno, slyšeli jste dobře – Smrti. Stačí jim jen naznačit – slíbit, co si přejí slyšet, a vrhnou se k ní sami. Vždycky je někde na dosah.

KRÁTKÝ ZÁBĚR NA HUBENOU MLČENLIVOU POSTAVU V KÁPI V POZADÍ. OBLIČEJ VE STÍNU NEZŘETELNÝ. NA PLÁŠTI OBRYSY LIDSKÉ KOSTRY A NEZNÁMÉ POHANSKÉ SYMBOLY. NÁVRAT SVĚTLA KE KRÁSNÉ ŽENĚ. PO KRÁTKÉ ODMLCE ZNOVA ŽENSKÝ HLAS S POVZDECHEM.

KRÁSNÁ ŽENA:

Ach ti muži, vždycky je to stejné. Přetvoření v jepice, jimž netřeba potravy, se v rojích oddaně hrnou splnit úkol, který jim uložím. V celých tuctech mřou, zatímco já se královsky bavím.

VYBUCHNE V NEFALŠOVANÝ SMÍCH. ŽENSKÉ CHICHOTÁNÍ NA SCÉNĚ SE POSTUPNĚ MĚNÍ V MUŽSKÝ, HROZIVÝ ŘEHOT. VŠE PODTRŽENO BURÁCIVÝM HŘMOTEM (JAKO PŘI STVOŘENÍ SVĚTA), KTERÝ PŘECHÁZÍ V RYTMICKOU HUDBU. HUDBA VYGRADUJE A VŠE UTICHÁ. ZPĚT NAPROSTÁ TMA. NOVĚ ZAŽEHNUTÝ KUŽEL ČERVENÉHO SVĚTLA ZNOVA PÁTRÁ PO PRKNECH JEVIŠTĚ. ODHALÍ VZPŘÍMENÉHO MUŽE V PLNÉ SÍLE, SE VZEZŘENÍM VLÁDCE. NA SOBĚ MÁ DLOUHÝ ČERVENÝ PLÁŠŤ S KÁPÍ, JAKÝ SE BĚŽNĚ NENOSÍ. MUŽ PROMLOUVÁ, ZATÍMCO NA PLÁTNĚ ZA NÍM BĚŽÍ ARCHIVNÍ ČERNOBÍLÉ ZÁBĚRY: OZBROJENÝ DAV ÚTOČÍ – VŘSR, JINÝ DAV NA TRIBUNÁCH SKANDUJE HITLEROVI. STŘÍDAJÍ SE SYMBOLY KOMUNISMU A FAŠISMU, MARX, ENGELS, LENIN, STALIN, HITLER. I. SVĚTOVÁ VÁLKA STŘÍDÁ II. SVĚTOVOU, BOMBARDÉRY A VÝBUCH, NÁSLEDUJE CHARAKTERISTICKÝ HŘIB PO VÝBUCHU ATOMOVÉ BOMBY. STŘIH. POSLUŠNÉ DAVY ZDRAVÍ TRIBUNY PŘI OSLAVÁCH PRVNÍHO MÁJE. DO TOHO PO CELOU DOBU PANOVAČNĚ POKRAČUJE MUŽSKÝ HLAS.

VLADAŘ:

Abychom si rozuměli, nemám proč držet se vašimi pravidly. Ta jsou mi prostě, na mou věru (S IRONICKÝM DŮRAZEM), k smíchu. Jeden život, jedno tělo, zrození a smrt, počátek a konec, dnes, včera. (POHRDAVĚ) To jsou vaše parametry. Jak už jsem řekl, já nehraji vaši Hru. Stanu se tím, co se mi zlíbí. Čím ale zahnat nudu? Být psem nebo rybou už mě fakt nebaví. Mor už mě taky dávno omrzel, to raději být hejnem vran nebo mořem. A kdo má pořád prosit Vítr o pomoc? Já abych se někoho dožadoval? To si raději zahraji přímo s lidmi. Ti jsou ochotní k čemukoliv, jen najít toho pravého. Co takhle třeba potopa! Vzedmutá hladina, co zastíní klenbu obzoru a hrozí rozbít napadrť vše dole. Dobrá volba, ale předtím by to chtělo prostě něco nového a trvanlivějšího. Myšlenku, která vydrží aspoň století. Počkat! Už to mám! Stanu se davem! Rozezleným davem falešných proroků! Zamísím ženskou pomstychtivost a závist dohromady s nějakou jednoduchou vírou a do toho těsta namísto soli přidám trochu slepoty. Pak zbývá už jen celý ten plytký balast vydechnout do širého světa svým otráveným zeleným dechem a čekat. Času mám dost. Tak jsem tou nákazou zamořil ulice i celá města, vody i zemi a trpělivě čekám. I ten věčně nerudný Vítr mi nevědomky prokazuje službu. Však on už se nějaký ten hňup najde, co z toho s pomateným svitem v očích uklohní pomocí práva a filosofie těžce stravitelný bochník s názvem Objev nové morálky! Zrození nového řádu! Ma-ni-fest no-vé do-by! (ZALYKÁ SE ŘEHOTEM), ba dokonce Nové pojetí dějin? Inu, stačí jen najít toho správného hledače pravdy! A já se svezu na té vlně a za všechno se mu patřičně odměním! Dopředu vidím, co se stane! No uznejte, co může být krutějšího než rozvášněný dav posedlý svým vlastním pěstěným fanatismem? Tupé hordy ozbrojených nevzdělanců, moje malta i cihla, nejlepší stavební materiál, základní kámen mého novodobého chrámu! Je až k nevíře, jak to funguje: „Psům psí smrt! Psům psí smrt!“ spílají sborově mí nově zrození rekruti z tribun všem těm, co nejdou s námi. (NA POZADÍ BĚŽÍ ARCHIVNÍ ZÁBĚRY, HLAS POKRAČUJE) Hřímají zástupy s prapory a symboly v rukou namísto zbraní, vzhlížejí na svého Führera (Bождя), sytí jeho kultem se bijí za moji věc, omámení mým odvarem. Truňkem z bolehlavu, co jsem jim naservíroval svým nemocným dechem, podobně jako kdysi v poháru nebohému Sokratovi, jen abych zahnal nudu! To byl konečně nápad! Sklizeň zaseta, namísto zrna trochu otráveného dechu s líbivou myšlenkou! Teď už zbývá jen čekat, ať se stane, co se stát má. Že jsem trochu předběhl dobu? (OTRÁVENĚ) Už jsem vám přece řekl, že koncept času je pro vás. Podívejte se laskavě na události se sto- až dvěstěletým odstupem. Aha, vy už budete zase všichni mrtví.

ZÁBĚR ZNOVA NA CELOU POSTAVU, MUŽ REZIGNOVANĚ MÁVÁ RUKOU. KAMERA S ARCHIVNÍMI SNÍMKY JE VYPNUTÁ. OPĚT ZÁBĚR NA DETAIL JEHO TVÁŘE. ZNUDĚNÝM HLASEM PLNÝM SKEPSE A OPOVRŽENÍ, ALE S DŮRAZEM.

VLADAŘ:

Furt jen mřete… V hlavě nic jiného než vlastní smrt. Co, vy lidé, jste vůbec zač? Chystám se vám něco vysvětlit, a než se dostanu do půlky, tak jste už zase všichni mrtví. Moje příběhy nekončí s vašimi životy. Putují za svým posláním spolu s generacemi vašich potomků a jejich vnuků jako věčná ozvěna ze země, kde čas nehraje svou roli. Tak už to konečně pochop, ty věrozvěste, s metrem v ruce o míře lidský život. Já, na rozdíl od vás, co se obracíte v prach, zůstávám. Napříč staletími zaplňuji ten rastr života, do kterého zatloukám, jeden za druhým, všechny ty příběhy. Věším je na háky a skoby jako použité hadry. Nepotřebné kůže, které jsem už opustil jako had, když přeroste svou velikost. Jakmile mi nějaký život přestane stačit, jednoduše přejdu jinam a to, co zůstane, přišpendlím skobami jako další použitou trofej. Nehybné jako naložené v octu je pak za sebou nechávám viset v tom prázdnu. Tak s gustem vtloukám jeden hřeb za druhým. S kladivem v pravé ruce, náhradní skobou mezi zuby se s vervou rozmachuji a provázen hlasitými výkřiky bolesti, nenávistným syčením i srdceryvným pláčem vtloukám do jejich údů ty hřeby stejně nemilosrdně zrovna jako kdysi do tam toho, co zemřel na kříži, na hoře Lebka spolu s dalšími dvěma. Jošua. Nebo jak se vlastně jmenoval ten prevít, ten darebák z levného kraje, posel pouťových církví, ministrant falešných proroků s plnou hubou spásy, co pak měl ještě tolik drzosti, že mi nakonec sprostě utekl? Copak to je nějaký vděk? Oplátkou za mou velkorysou ukázkovou demonstraci věčnosti. Pravda, sice poněkud bolestivé, ale rozhodně ne falešné. Nabízí všem nějakou duši se spásou. Nic takového já nemám a nepotřebuji. A podívejte se, jak se mi daří! Tak se procházím vašimi životy, sem a tam, jak se mi zrovna zachce. Toulám se nocí i dnem, mrazem i horkem vás provázím na vaší pouti. No hádej, kde se objevím znova? Ach tak, zapomněl jsem se představit. Ale upřímně – je to vůbec nutné?

Table of Contents

OBSAH

PŘEDMLUVA

ÚVODNÍ SCÉNA – CIRKUS BABYLON