BEZEJMENNÝ

Aleš Votava

Text a obálka © 2015 Aleš Votava

Grafická úprava a sazba © Lukáš Vik, 2015

1. vydání © Lukáš Vik, 2015

ISBN ePub formátu: 978-80-7536-048-9 (ePub)

ISBN mobi formátu: 978-80-7536-049-6 (mobi)

ISBN PDF formátu: 978-80-7536-050-2 (PDF)

Konverze do elektronických formátů:

webdesignér Lukáš Vik

http://www.lukasvik.cz

PŘÍBĚH PSANÝ SILOU VÍRY V TO, ŽE I JEDNOTLIVEC DOKÁŽE VYBOJOVAT BUDOUCNOST VŠEM OSTATNÍM.

Prolog

Zahalená postava v těžkém cestovním plášti se brodí sněhem a podpírá přitom svou drobnější společnici. Jejich kroky jsou stejně úporné, jako jejich dech a i počasí je dnes očividně proti nim.

„Už tam budeme! Vydrž ještě, už jen kousek!“ mužský hlas pobízí svou společnici, ale ta se mu zhroutí v náručí.

„Nemohu… dítě chce ven… nejde to, už to… nevydržím!“ žena se třese a zavrávorá.

„Odpusť,“ zašeptá muž a provede oba posledními metry sněhové závěje, „ještě kousek, musíme být uvnitř dříve, než to začne,“ ona pouze přikývne a nechá se dál podpírat.

Zahalená dvojice se dobelhá, navzdory silnému větru, do jeskyně před nimi. Muž však nezastavuje a drží tempo, kterým ji, způsobuje nemalou bolest. Křičí a naříká, ale on pokračuje, jako by byl snad ze železa a neměl žádné city. „Vydrž to, nemáme na výběr,“ žena nemá sílu se s ním přít a on ji dovleče skrz několik vzájemně propojených jeskyní, zastaví se až uprostřed jedné z nich a shodí z ramen svůj plášť. Rozloží jej na zem a s posvátnou úctou na něj položí svou družku. Jeho netečný výraz je rázem ta tam a po tvářích se mu skutálí několik slz.

„Neměj strach, drahý…, neváhej a udělej to. Mé utrpení nepřijde nazmar, bude-li náš syn žít,“ žena mělce dýchá a on se nad ni nakloní: „Tohle nedokážu, já… mám takový strach! Co když selžu a ta věc bude volná?“ muž se třese, nikoli následkem absence svého pláště a ona jej pohladí po tváři: „Neselžeš, ty nikdy,“ její víra v něj je bezmezná a on těžce polkne: „Tedy budiž. Ať už se s námi stane cokoli, navždy tě budu milovat, má nejdražší Ys,“ rozechvělými rty ji políbí na čelo, rozloučí se tím s životem jejím i svým a začne. Už dávno není cesty zpět a on se rozpláče. Sáhne k opasku a v rukou se mu objeví krátká dýka.

„Bože, dej mi sílu to dokončit! Ta věc se nikdy nesmí dostat na svobodu a my ji zastavíme tady a teď!“ levou rukou podloží ženě zátylek hlavy a trpělivě počká, než od ní dostane mentální pokyn.

Konej.

Ostří dýky opíše krátký oblouk a on jej vrazí až po rukojeť do jejího bijícího srdce. Pohled mu zakalí slzy a propukne v bezuzdný pláč. Celý svět pro něj v ten okamžik přestane existovat a on zapomene i na úkol, který musí dokončit.

Nepřestávej! Nikdy nebude místa, kde by na tebe má láska nedosáhla.

Muž ucítí slábnoucí přítomnost své milované a to mu dodá sil nepropadnout beznaději. Zavře oči scéně, kterou nedokáže snést, a zatvrdí se: „Já jsem moc! Já jsem síla a neustanu, dokud s posledním dechem nesplním svou povinnost!“ vše záleží na tomto okamžiku a již není místo pro emoce. Celou myslí se zaměří na kouzlo, které se svou ženou připravili, a dá do něj vše. Své tělo, mysl i duši. Jeskyně se zalije oslnivým zlatým světlem a následně hustou temnotou. Tyto dvě mocnosti se střetnou a proběhne zápas.

Zápas o jednu, možná všechny duše světa.

ČÁST PRVNÍ – POVSTÁNÍ ZLA

NEKLIDNÝ SPÁNEK

TERITORIUM ORKŮ

Paprsky slunce dopadaly na tvrdou tvář, která nikdy nepoznala mnoho laskavého chování. Její majitel nesl hrdě jméno Falcon a jeho bystré oči příliš nezapadaly do měřítka, řekněme zbytečně nekomplikované rasy orků.

Falcon, byl přes dva metry vysoký, drsný a respektovaný válečník klanu orků s názvem Jizvitelé. Jako většina svého druhu byl samý sval i šlacha a tím pádem zdědil sílu i bojové nadání po svých předcích. Rysy orkovy tváře byly velmi hrubé stejně, jako jeho povaha i život. Barva kůže nesla odstín kůry stromu, lehce porostlé mechem a v prostředí hlubokých lesů skvěle splývala s okolím. Jeho výsadní postavení bylo v čele válečníků, a i když se již dlouho nad orky nerozhořel otevřený plamen války, bylo ho v čele válečníků stále třeba. Jeho přínos pro klan byl veliký. Trénoval budoucí válečníky a to byl velmi vážený a respektovaný post. Falcon měl sice již mládí za sebou, ale nikdo, kdo nechtěl dostat pořádný výprask, by si o tom nedovolil před ním mluvit. Schopnostmi byl stále na vrcholu a léta zkušeností je jen utvrdily.

Jizvitelé žili na východní části světadílů v zemi, která patřila rase orků. Území klanu se rozprostíralo v údolí, ze dvou stran obklopeném horami, třetí jezerem. Jediná cesta po pevnině, kterou se k nim dalo dostat, byla pečlivě hlídána a nebyl dobrý nápad přibližovat se k nim, ať už z přátelských, nebo nepřátelských důvodů.

Falcon, právě vyřezával ozdobu z kosti uloveného jelena, když zahlédl, jak se k němu přibližuje náčelník klanu. Jeho jméno bylo Undar a vzhledem připomínal medvěda, protože to byl největší i nejmohutnější ork klanu s ohromnými rameny, které zastrašily už nejednoho protivníka. Byl to statečný i všemi respektovaný válečník a vedl právem všechny Jizvitele. Falcon o místo náčelníka nikdy neusiloval, ale každý v klanu věděl, že se jím mohl klidně stát. On se však rozhodl, že nebude následovat cestu svého otce, který byl náčelníkem před Undarem, poněvadž moc nad ostatními ho nijak nepřitahovala. Měl své žáky a byl víceméně spokojený. Bavil se tím, že jim dával zabrat přesně tak, jako dostával v mládí on, a předat své schopnosti dál mu přišlo jako dobrý důvod žít.

Undar přistoupí k o pár let staršímu orkovi a kývne mu na pozdrav. Ten z úcty k náčelníkovi vstane a pokývne zpátky. Odloží výrobu ozdoby a čeká. Undar si povzdechne ve své mateřštině, která je stejně hrubá, jako způsoby těch, jenž jí hovoří: „Slyšel už jsi o včerejší bitce se sousedním klanem? Zatraceně! Říkal jsem těm idiotům, ať se vyhnou našemu území. Ale to oni ne!“ velký ork sevře pěsti, „ten nejtupější ork od Trhačů vzal dva své patolízaly a vyrazil schválně na naše území vyvolat nějakou šarvátku. Myslím, že mu říkali Grell. Jen tak si k nám přikráčel a začal urážet stráže, co zrovna hlídaly. Zpočátku je ignorovali, ale když Grell zařval, že jsou všichni zbabělci, strhla se mela.“

Falcon si odfrkne: „Kolik se jich od nás na ně vrhlo?“

„Na stráži byli čtyři válečníci. Naštěstí ale měli Grell a jeho banda dost rozumu na to, aby nevytahovali zbraně. Vyřešilo se to proto tradičním ručním způsobem.“ Falcon mávne rukou: „Jejich klika, dyby vytáhli zbraně, živí by nevodešli,“ odmlčí se a přivře oči, „hádam, že kvůli takový prkotině za mnou ale nejdeš,“ zavrčí netrpělivě, ne však takovým tónem, aby ho rozhněval. Nevyplatí se jen tak pro nic za nic urazit vůdce klanu a on to dobře ví.

„Chci se zeptat, jak si vedou tví žáci,“ Undar má vážný hlas, ale je v něm cítit nervozita. Falcon se na okamžik zamyslí: „Všichni, až na dva, jsou rození válečníci a já věřim, že budou dělat čest svym rodinám i klanu,“ řekne jistým hlasem a čeká Undarovu reakci. Ten zareaguje přesně tak, jak očekával.

„A ti dva… o nich míníš co?“ náčelník nepatrně přešlápne na místě.

„Tvá krev,“ Falcon se k Undarově nelibosti odmlčí a ten vysune výhružně čelist. Raději ho proto více nepokouší: „Tví synové jsou nejlepší z mejch žáků, ale jejich otec je ještě bude muset naučit bojovat hlavou,“ odpoví mu Falcon, který očividně celou dobu věděl, co chce Undar slyšet. Náčelník se zašklebí, jako kdyby snědl něco zkaženého, přikývne a rychle odkráčí pryč. Falcon se usměje nad tím, jaký oba výtečníci dostanou za okamžik od Undara výprask a pustí je všechny z hlavy.

Po náčelníkově odchodu Falcon dokončí ozdobu, od jejíž výroby byl vyrušen, nabrousí si nůž a vrátí se do svého obydlí. Cestou pozdraví pár známých, ale u nikoho neprohodí více než pár slov. Doma se položí na lehátko a za soumraku usne. Jeho spánek je však velmi neklidný a v polovině noci ho z něj nečekaně vytrhne velmi živá představa. Válečník si je hned jistý, že se s ním děje něco podivného a zaškube sebou.

═══════════════

Ve své vizi se ork vznáší nad scénou, která se odehrává pod ním. Obraz je rozostřený a Falcon to cítí tak, že je svědkem bitvy mezi dvěma mocnostmi. Na jedné straně je muž zalitý zlatým světlem, na druhé temná entita, kroutící se a rozpínající do všech směrů. Ta je mu veskrze odporná, i když vidí jen její obrysy a nemusí dlouze uvažovat o svém favoritovi. Kde se boj odehrává, nedokáže ani odhadnout a pouze sleduje, co se bude dít.

Proti démonu (podle Falconových zkušeností to nic jiného být nemůže) stojí rozmazaný válečník v světlé zbroji, jeho tvář je neurčitá a on sotva stačí odrážet jak útoky mentální, tak údery mocné temnoty. Boj to není dlouhý a podle orkova odhadu moc příliš nepotrvá. Válečník nemá proti tak silnému protivníku velkou šanci, ale nezbývá mu nic jiného než bojovat. Za okamžik je přemožen, sražen k zemi beze zbraně, odhozen mocným útokem. Temnota vítězně vykřikne připravena zasadit smrtící úder, v tom okamžiku se však stane cosi podivného. Válečníkovu zlatou auru moci naplní bílé světlo a Falcon si všimne éterické siluety, která do něj vstoupí. Takto posílen oslňuje démona jen svou přítomností, ten se svíjí a ječí bolestí. Válečník nemešká, využije výhody a udělá nemyslitelné. Rozběhne se, beze zbraně, vstříc temnotě a Falcon si zakryje paží oči. Temnota se s jekotem zhustí do stabilnější podoby a obě mocnosti se srazí ve výbuchu obrovské uvolněné energie.

Falcon otevře oči až poté, co výbuch odezní a před ním zůstane jen temnota, po světle není ani památky. Temnota se chvěje, má problém udržet si pevný tvar a je jako vodopád, snažící se téci vodorovným směrem. Navzdory zjevnému nepohodlí si je však jista svým vítězstvím, šíleně vykřikne z tisíců odporných úst, které teď vyrůstají z celého jejího rozmazaného těla, a Falcon se otřese.

Co za démona může být tak mocného a odpudivého?

Světlo je zničeno, pohlceno temnotou stejně, jako síla jejího útoku a to není dobré. To je ovšem jen polovina pravdy a ork uslyší v mysli podivný hlas.

Něco jiného… není tím, čím se zdá být… pomoz… hledej!, poslední slovo je úporný výkřik a Falcona rozbolí hlava z pouhé intenzity onoho zvuku. Vize se náhle začne měnit. Temnota se rozplývá a nahradí ji lidské novorozeně. Všechno ostatní je mlhavé, ale dítě je vidět jasně. Hlavně oči, ty jediné mu řeknou vše, co potřebuje vědět.

Jeho oči jsou bez bělma i zorniček a jsou ebenově černé, jako ta nejhlubší noc.

═══════════════

Vize je přerušena a Falcon se probere z transu. Je zalit potem, neschopen pohybu a ochromený strachem z toho, co viděl. Ví, že to bylo dozajista skutečné a stalo se to dnes v noci. On sám sice nikdy žádnou vizi neměl, ale od jednoho stařešiny klanu o nich slyšel vyprávět. Nic jiného to být podle něj nemohlo a on prokleje svět za to, že si nevybral pro své vize někoho jiného. Když se uklidní natolik, aby mohl vstát, ihned si zavolá jednoho z válečníků se zprávou k Undarovi o slyšení. Víc na nic nečeká, obleče si prostou bederní roušku, přistoupí ke stojanu na zdi svého příbytku a sundá z něj své brnění. To je vyrobené z tvrdé kůže a chrání svého majitele na většině zranitelných míst.

Spodní část brnění se skládá z vysokých okovaných bot, chrániče holení, lýtek, kolen a stehen. Střední část chrání hruď, žaludek, páteř, orkovi slabiny a předloktí. Ramena překrývá masivní chránič silné, na sobě navrstvené kůže a mezi jednotlivými vrstvami jsou tenké plátky oceli. Ruce ork vsune do kožených rukavic bez prstů, které chrání i zápěstí a jako bonus mají okovaný hřbet ruky. Každá část brnění je nezávislá na ostatních a umožňuje nositeli značnou volnost pohybu - na úkor bezpečnosti. Zbroj nechrání úplně celé tělo a proti lučištníkům je nevýhodná. Není však určena pro člověka, ale pro mnohem odolnějšího orka, kterým Falcon bezesporu je. Jeho rasu většinou obyčejné zranění ani nezpomalí a u něj to platilo dvojnásob. Ork si překontroluje usazení jednotlivých dílů zbroje a spokojeně zavrní. Kožená zbroj načervenalé barvy mu sedí stále perfektně a on se v ní cítí tak dobře, jako v ničem jiném. Jeden díl mu však ještě schází a on sáhne po své přilbě. Ta je velice zvláštní a Falcon se pokochá pohledem.

Přilba se skládá z žebrovaného ocelového základu, který je uvnitř vystlaný kůží, kvůli tlumení úderů a pohodlnosti. Svým tvarem překrývá celou hlavu (mimo tváře) s výjimkou svislých otvorů přes uši. Bez nich by byla znatelně zhoršena schopnost sluchu a to Falcon nemá rád. Její základ je veskrze prostý, to zajímavé je teprve na ní. Přes kovovou přilbu je připevněna hlava šavlozubého tygra v lebce a horní patro zubů přesahuje orkovo čelo. Její kožešina splývá v útržcích až vzadu na záda, nejlepší léta už má dávno za sebou, ale i to je součást její hodnoty. Dvojice tygřích tesáků je po stranách očí a jsou zbroušeny tak, aby neubíraly rozhled a zbytečně se nelámaly. I přes tyto kompromisy jsou zcela nepřehlédnutelné a spodní část odhaleného patra zubů šelmy se zapíná pod bradou nositele na řemínek stejně, jako u jiné přilby. Celá přilba má (mimo obraného účelu) silný odstrašující efekt a díky ní již mnohokrát k boji vůbec nedošlo. Falcon si ji nasadí, zapne řemínek na bradě a je připravený. Za další udělá krok stranou a s nehranou pokorou poklekne před stojanem vyřezaným z kostí mamuta. Cizímu pozorovateli by to připomínalo jakýsi rituál a nemýlil by se. Jako poslední uchopí ze stojanu před sebou svou ohromnou obouruční sekeru a předlouhou chvíli ji něžně laská ve svém náručí.

„Budeme mít práci holka. Po dlouhý době si spolu zatancujem!“, přehodí si Skvostnou přes rameno a opustí svůj příbytek.

Falconova milovaná sekera je metr a půl dlouhá a její topůrko je vyrobeno z velmi vzácného ebenového dřeva. Ebenový strom je celý černý, dřevo má nesmírně tvrdé a výskyt pramalý. Falcon má sekeru z velice vzdáleného místa na severu lidského území a je jediný ork jejich klanu, který se podíval až tak daleko. Mimo zbroje s domem je to vlastně celý majetek, který vlastní, ale on si nikdy na nedostatek nestěžoval. Po své délce je topůrko okováno pláty oceli a pro pevný úchyt omotáno tmavými pásky kůže. Na konci topůrka je dvousečné půlkruhové ostří zdobené orkskými rytinami smrti. Obě půlměsícová ostří přesahují ve své polovině konec topůrka a sekera už od pohledu vzbuzuje strach a respekt. Stopy dávno zaschlé krve, vpité do leštěného topůrka a omotané kůže, pamatují mnohé a celkově je zbraň značně masivní. Falcon zbraň, které dal jméno Skvostná, miluje nadevše a daleko mimo bezpečí klanu by se bez ní osamocen nevydal. Připadal by si jako nahý.

Naposledy byl Falcon takhle vystrojený, když vedl ostatní válečníky do boje a jakmile ho venku spatří, rozlehnou se táborem poplašené výkřiky. Každý koho cestou k náčelníkovu srubu potká, chce vědět, jestli bude povolán do boje. Falcon vždy jen zakroutí hlavou a jde dál. Klanem se nese vzrušené mumlání a občas i spekulace o tom, že se asi přeci jenom Falcon rozhodl vyzvat náčelníka na souboj. Ten totiž dál míří k jeho srubu a je připraven do bitvy.

Undar si ho ve dveřích obydlí znepokojeně prohlédne a i on si pomyslí, že ho možná přišel nakonec vyzvat o post vůdce. Falcon si všimne tvrdého pohledu a zakroutí hlavou: „Nepřišel jsem tě zabít. Je tu jedna věc, vo kterou se musim osobně postarat a to tak, že hned. Neřeknu ti proč, ani kdy se vrátim, ale čekam, že mi nebudeš bránit,“ náčelníkovi se uleví, že nebude muset s přítelem bojovat a uvolní se.

„Děláš, jako by ti snad někdo v něčem dokázal zabránit, Falcone. I když jsem tvůj náčelník, beztak sis vždycky dělal, cos chtěl, ne? Tvé žáky předám dočasně někomu zkušenému, ten je bude prohánět místo tebe, dokud se nevrátíš. Teda jestli vůbec. Chceš někoho na cestu sebou?“ v odpověď se mu dostane prostého ne, Falcon se otočí a odejde. Undar zakroutí hlavou nad takovým zvláštním chováním, ale nechá ho jít. Falcon si vyžádá ve stájích koně a ignorujíc otázky ostatních beze slova odjede.

Falcon neví kam a pouze tuší proč, ale ve své mysli má neodkladnou touhu okamžitě se vydat na cestu. Bez ohlédnutí mine stráže u brány a něco mu určuje směr i myšlenky. Připadá mu sice, že jede pořád stejným směrem, ale ve skutečnosti mu kroky vedou informace, jež mu byly telepaticky poskytnuty skrze vizi. Střídavě jede a spí v sedle jako posedlý po celý týden a on i kůň odpočívají jen minimálně. Než jeho kůň padne vyčerpáním, ocitne se za hranicí lidského území a sveze se ze sedla. Při tom se udeří o tupý kámen do hlavy a jen silnější tělesná stavba orka ho zachrání od vážnějšího zranění. Přilbu při jízdě odložil den předtím a skončí proto v bezvědomí. Ve snu ho, při nedobrovolném odpočinku, navštěvují ony ebenové oči, které viděl v mysli každou noc i den jako posedlý a jeho snění je všechno, jen ne klidné.

Musím tě zabít, děj se, co děj.

═══════════════

Falcon se probudí uprostřed noci a nehezky zakleje. Na kletby používá jazyk lidí, je trefnější než ten orkský a hezky plyne z úst. Hlava ho bolí, jako kdyby v ní měl střep, a mátožně se postaví na nohy.

„Ale to jsou mi výrazy,“ Falcon sebou trhne a střetne se čelem s dvojicí postav. Oba jsou lidé a on sáhne – tedy sáhl by po své sekeře, kdyby mohl. Sekeru i helmu mají u sebe lidé a orkovu tvář zkřiví hněv. Falcon zařve a instinkt ho vede do útoku i beze zbraně. Jeden z lidí ovšem zvedne ruku a on se zastaví, nohy ho odmítnou nést dál a zůstane vztekle stát na místě.

„Nepřišli jsme s tebou bojovat válečníku. Samozřejmě mi nemusíš věřit ani slovo ale nemáš na výběr. Proti mně nemáš šanci a tvůj odpor je zbytečný,“ člověk má na sobě dlouhý cestovní plášť a Falcon zkušeným okem pozná, že pod ním nemá žádnou těžkou zbroj. Usoudí, že ji se svými schopnostmi zřejmě nepotřebuje a zle se na něj podívá: „Pust mě a uvidíme, kdo nebude mít šanci, čaroději!“ dvojice lidí se po sobě podívá a druhý z nich udělá krok vpřed.

„Nech toho a uklidni se orku! Čaroděj tě má v hrsti, nemáš žádnou zbraň a chceme s tebou jen mluvit! Budeš rozumný, nebo jsi stejně tak tupý, jako zbytek tvé rasy?“ Slova orka ještě víc rozčílí a nebýt v pasti jednal by. Jeho šance jsou mu však jasné a prokleje oba lidi tím nejhorším způsobem.

„Co po mě chcete? S lidma se nemam o čem bavit!“ Falcon nevidí jediný důvod, ale čaroděj nesouhlasí: „V tom se ovšem mýlíš. Vím o tvé vizi a ta mě a mého přítele dovedla až k tobě. Zatím nechápu proč, ale my tři jsme se měli setkat a to je samo o sobě divné. Proč označil tebe? Jsi přece ork!“ čaroděj to řekne tak, že tím se vše vysvětluje a on je zmatený: „Co to má bejt? Vy dva jste měli tu vizi taky?“ oba lidé přikývnou a Falcon začíná být zvědavý, „když se uklidnim, vrátíte mi moje věci? Mluvení je pro slečinky, jako jste vy dva, a já chci svojí sekeru!“ lidé si vymění pobavené pohledy a čaroděj spustí svou paži.

„Na sekeru zatím zapomeň a zůstaň na místě. Promluvíme si a nějak to vyřešíme.“ Falconovy nohy mu opětovně říkají pane a první myšlenka se znovu stočí k útoku. Čaroděj výhružně pozvedne prst a ork si povzdechne: „Ale nojo! Žádnej boj teda!“ oba své soky tím pobaví a druhý muž se na něj dokonce usměje: „Jsi veselá kopa, jak vidím. Třeba nebudeš až tak hrozný, velký a zlý ork,“ s tím Falcon v žádném případě nesouhlasí, ale nechá to být.

„Tak to vy dva už vybalte! Já viděl ty hrozný černý oči a vim prd, co to znamená! Teď se tu mam navíc bavit s váma a to je teprv za trest!“ čaroděj i jeho kolega jen koulí očima a orkovo vystupování je dokonale rozhodí.

„Tedy omluv nás, ale tohle jsme vůbec nečekali! Jak to, že vůbec mluvíš po našem a máš tak ostrý jazyk? Mé jméno je Zeal a jak jsi správně pochopil, jsem mistr čaroděj. Vedle mě máš tu čest poznat rytíře Valianta. Oba dva jsme čekali prostoduchého orka a jsme zmatení,“ Zeal je zdvořilý a Valiant vedle něj mu jde příkladem: „Jak řekl Zeal, mé jméno zní Valiant a jsem rytíř. Je mi ctí tě poznat. Nikdy jsem neměl možnost s žádným tvé rasy mluvit a podle všeho byly mé předsudky o orcích mylné,“ Valiant má na sobě rovněž dlouhý cestovní plášť s kápí staženou do čela a není moc poznat, co má pod ním. Pro zkušené oko se ovšem rýsuje pod pláštěm s kápí těžká plátová zbroj a orkovi potvrdí, že proti sobě má válečníka.

„Falcon z klanu Jizvitelů, víc vědět nemusíte,“ odbude si plytce představování a zbylé otázky ignoruje. Lidé to mlčky respektují a rytíř pokyne hlavou na důkaz uznání.

„Dobrá Falcone, rádi tě poznáváme a přejdeme rovnou k věci. Vše se má tak, že ona děsivá vize byla zpráva a dostali jsme ji jen my tři. Byla určena speciálně nám a předal nám ji někdo velmi významný. Ten někdo se jmenuje Araneus a podle nás to musel být onen válečník z vize. Zbytek jsou pouhé spekulace a dohady, ale tohle víme určitě: Araneuse i jeho ženu Yssayu už přes měsíc nikdo neviděl a jakoby zmizeli z povrchu zemského. Oba dva jsou v lidském světě nesmírně důležití a my musíme najít je, nebo alespoň to, co z nich zbylo,“ Valiant se napjatě odmlčí a zatne nepatrně pěsti. „Tohle vše je jasné, zaráží nás ovšem tvá přítomnost. Proč by Araneus posílal zprávu nějakému orkovi a co mělo znamenat ono dítě s temnýma očima? Jeho zpráva je více než nejasná a tohle je vše, co zatím víme,“ Valiant mluví s velkým respektem a Falcon usoudí, že na onom Araneusovi s Yssayou mu hodně záleží. Svou úlohu v celé věci ovšem na rozdíl od nich chápe a je ve skrze prostá.

„Ty černý oči byli démona, nikdo jinej to bejt nemoh,“ usoudí nahlas a Valiant uznale pokývá hlavou: „Myslíme si to samé, ale nedochází nám souvislosti. Víme ovšem, odkud Araneus zprávu vyslal a Zeal ji vystopoval stejně, jako tebe. Ta zpráva přišla z hor na jihu země lidí, a pokud se tam objevili démoni, je naší povinností to prověřit. Je něco, co bys nám k tomu mohl říci, než ti vrátíme věci a necháme tě odejít? Démoni nejsou tvá starost a nemáš proto žádný důvod nás následovat,“ Valiant vidí věci jasně, ale Falcon výhružně zavrčí: „Pokavaď mi ten chlap poslal zprávu, nebude to náhoda. Toho vašeho Araneuse jsem už jednou potkal, přikráčel si to tenkrát k našemu klanu, vylákal mě tajně ven a mlel něco o spojenectví lidí a orků. Taková blbost! Jasně jsem mu podobný nesmysly rozmluvil a víckrát ho neviděl,“ Valiant se Zealem překvapeně zamrkají, ale on pokračuje, „už jsem tady a pudu hezky s váma dvěma! Démoní šmejdi, jsou starost pro všechny orky. A VY dvě slečinky, mě budete potřebovat, až přijde na věc a démoni vam pudou po krku. Kde je jeden, je jich dycky mnohem víc. Já a moje holka ty zmetky dobře známe!“ Falcon oba lidi zaskočí a šeptem se mezi sebou v rychlosti poradí. Jejich domluva je plná emocí a nakonec se oba zjevně shodnou.

„Tedy budiž, tvá slova jsou znepokojivá a žádost oprávněná. Pomoc, jistě zkušeného válečníka, vítáme, ale otázka důvěry mezi námi nějaký čas potrvá, to cítíš myslím stejně, že ano?“ zeptá se orka čaroděj a ohromný válečník souhlasí: „Si piš, že vam nevěřim, ale zabít jste mě mohli už dávno. Na čáry ani moje sekera nestačí! U nás v klanu je klid a nepotřebuju mě tam. Zato taneček s démonama, ten si necham líbit!“ ork se nahlas zasměje a lidé si s mrazením uvědomí, že nežertuje. Orkův vzhled je dostatečně děsivý sám o sobě, ale zbroj, zbraň, ani přilba nepřebijí orkovu povahu. On je hádanka, na kterou neznají uspokojivou odpověď a je sporné, jestli bude přínosem, nebo další hrozbou. Araneus ho ovšem vybral z určitých důvodů, které ani po objasnění jejich vzájemného setkání, zatím nechápou. Shodli se, že to s ním prostě zkusí a uvidí se. Zeal je schopný se vypořádat s čímkoli, včetně ohromného orka, ale Valiant je stejně nervózní. Falcon je zcela nevypočitatelný a je ve hvězdách, co se mu honí hlavou. Přesto souhlasí.

„Přilbu ti vrátíme, ale zbraň zatím ne a nezkoušej se s námi dohadovat,“ Valiant je neoblomný a Falcon si odfrkne: „To chci vidět, jak si jí hodíš přes rameno a budeš s ní mašírovat, hubeňoure!“ ork nepřestává provokovat, ale rytíř se jen usměje: „To nech na Zeala, náfuko,“ Falcon se s hraným výrazem urazí a natáhne ruce. Valiant mu hodí přilbu a drží mezi orkem stále uctivou vzdálenost.

„Pěkný kousek, toho tygra jsi skolil sám?“ zajímá se rytíř a ork přikývne: „Tou sekerou, kerou mi nechcete vrátit,“ odvětí naoko uraženě a Valiant se přistihne, že na něj zírá s úžasem.

„Nic tak ohromného jsem v akci neviděl. To s ní opravdu máváš v bitvě? Sám bych ji ani nezkoušel zvednout ze země.“ Falcon na to prohodí další sarkastickou poznámku a tentokrát se zasměje i Valiant. Zeal neruší jejich seznamování a je skutečně překvapený z toho, jak se věci vyvíjejí. Že označeného orka najdou, byla pouhá otázka času, ale že v něm najdou spojence, by považoval za zhola nemožné. Za svůj dlouhý život se Zeal vyhýbal orkům stejně tak, jako každý jiný člověk s alespoň minimálním pudem sebezáchovy a nemínil to nějak měnit. Orky považovali lidé za barbary, stěží kultivovanější než zvířata a jejich rasa měla hrozivou pověst. Tenhle ovšem vypadá slibně a jeho oči jsou tak bystré, že až nemohou patřit rase orků. Mág si pomyslí, že se má stále co učit a telepaticky pošle pro jejich odvoz.

Zvířata, která je odnesou na jih, jsou nedaleko a stačí jen počkat. Dlouhou chvíli si krátí tím, že pozoruje orka s rytířem a oba vypadají, že si padli do oka. Co dodat, prazvláštní setkání s ještě roztodivnějším tvorem.

═══════════════

„Do hodiny tu budeme mít odvoz. Zatím si odpočiňte,“ upozorní čaroděj rytíře s orkem. Ten vypadá zmateně, dožaduje se vysvětlení, a když se mu žádné nedostane, s bručením se uvelebí do trávy. Valiant si připevní na záda svůj štít a i když tuší, vyhlíží spolu s Falconem, jaký odvoz jim mág připravil. Čas se nepříjemně vleče a rytíř se pokusí s orkem navázat další rozhovor. Z počátku se ork moc nezapojuje a jen poslouchá, ale pak se přeci jen rozpovídá.

Řekne mu zběžně své postavení a pokračuje tím, že Jizvitelé i ostatní orci žijí nějakou dobu v relativním míru. Na oplátku rytíř odhalí, že se narodil jižně od Forloren, ve kterém prožil pozdní dětství. V patnácti letech tam začal prodělávat vojenský výcvik a později odešel jako učedník Svatých rytířů do Remarku. Tam po absolvování dalšího výcviku plnil úkoly pro řád a nakonec se vrátil zpátky do rodného města. Valiant si toho mnoho nechává pro sebe, ale Falcon se zbytečně nevyptává. Válečníci pokračují zběžným srovnáváním stylu boje orků a lidí. Zeal je sice poslouchá, ale do rozhovoru se nezapojí. Oba se tedy věnují jeden druhému až do té doby, než se ozve zvířecí výkřik, který zjevně nepatří býložravci. Ork na nic nečeká, vstane a dupne nohou o zem, až odletí drobné kamínky, vyzývajíc tím neznámé zvíře na souboj. Rytíř taktéž nelení, a i když zvuk poznává, už už instinktivně sahá po meči se štítem. Zeal je oba zarazí zdvihnutím ruky.

„Náš odvoz přilétá, žádný strach,“ rytíř i přes tohle ujištění vypadá rozpačitě, ork si odfrkne a je v pohotovosti. Zůstanou však, kde jsou. Na nebi se zanedlouho objeví tři matné obrazy ptáků, ale čím jsou blíže, tím víc se od obyčejných ptáků liší. Jsou mnohem větší a určitě to nejsou obyčejní ptáci. Když před nimi přistanou, všichni okamžitě poznají majestátné gryfy.

Gryfové jsou zvláštní hříčka přírody, mají přední polovinu těla s hlavou orla, a zadní část je pro změnu lví. Zobák, schopný bez problému trhat syrové maso budí obzvlášť velký respekt. Falcon je jimi dost zaskočen, netváří se na zvířata příliš nadšeně a dokonce na ně nevrle zavrčí, připraven zaútočit. Oproti němu Valiant vypadá potěšeně.

„To je mi milé překvapení! Jak se ti povedlo přesvědčit Remarkské bratry, aby ti poslali tři své miláčky, Zeale? Brian je nikomu nepůjčuje!“ Valiant se na mága podezřívavě podívá a dožaduje se odpovědi.

„Ále, Brian mi něco dluží, a když jsem zmínil tvé jméno, bylo to o to snazší,“ víc mág neprozradí a slova se ujme Valiant: „Dobrá, vyberte si každý jedno zvíře a seznamte se, ať můžeme vyrazit,“ sám si vybere největšího gryfa, pomalu k němu přijde a pohladí ho po krku, aby společníky povzbudil.

Když jsou, mág s rytířem, připraveni, nasednou na zvířata. Oba přitom vypadají, že už mají s létáním zkušenosti a čaroděj se sehne pro orkovu sekeru. Falcon se mu chystá otevřeně vysmát, ale Zeal ohromnou zbraň bez problémů zvedne a pouze spojené obočí prozrazuje nějakou námahu.

„Čáry!“ zaláteří Falcon a neklidně se podívá po svém zvířeti. On nikdy na žádném gryfovi neletěl a tak stojí a nedůvěřivě si ho prohlíží. „Tohle nepude! Orkové nejsou na ňáký lítání stavěný! Nikdy jsem na žádnym zvířeti neletěl! Zatraceně! Co když spadnu? A už vůbec nemluvim vo ovládání tý potvory!“ Velký ork se netváří moc sebejistě a je komické sledovat takového brutálního válečníka v rozpacích. Rytíř však nesouhlasí: „Ne, zvíře tě neshodí. Stačí se jen držet a ono poletí za námi. Nemám pravdu, Zeale?“ mág přikývne: „Zajisté, zvířata jsou cvičena, aby i nováčci mohli bezpečně letět. A nepoletíme nijak závratným tempem. Jediný problém by mohl nastat, kdyby došlo k nějaké vzdušné šarvátce. To by pro tebe Falcone nebylo moc rozumné. Kdyby k něčemu takovému došlo, musíš nás bezpodmínečně poslechnout. Rozumíš?“ Falcon zakleje a váhavě přikývne. Pak se přiblíží ke zvířeti a nemotorně nasedne na gryfa. Ten zaúpí pod takovou vahou a ork na něj zavrčí, ať si zvyká.

„Tedy vyrazme, nemůžeme tu klábosit navěky…,“ rytíř pobídne mága, ať letí a povzbudivě kývne na orka. První vzlétne Zeal následován orkem. Zezadu, kdyby došlo k boji, oba jistí Valiant. Všichni vystoupají vysoko nad vrcholky stromů a z výšky si prohlížejí krajinu. Ani jeden z nich, se přitom neubrání úsměvu nad zážitkem z letu. Počáteční nadšení však poněkud redukuje snižující se teplota, čím stoupají výše. Mág si je však vědom mrazivého větru a sníží výšku letu na přijatelnou. Falcon se mezitím, už od začátku letu, snaží nespadnout a křečovitě se drží za uzdu svého gryfa.

Po polovině dne letu začne mág se svým zvířetem klesat a ostatní ho následují. Přistanou na malé mýtině uprostřed lesa a oddychnou si, že už jsou zase zpátky na pevné zemi. Sesednou, zmoženi letem, na který nejsou moc zvyklí, avšak potěšeni, že se nic zvláštního nestalo. Hlavně Falcon je rád, že to ve zdraví přežil a dokonce má i starost o zvířata.

„Co jim dáme žrát? Máme jídlo tak pro nás tři a stejně pochybuju, že by to takovym dravcum stačilo,“ ork se protahuje a čeká na odpověď od společníků. První mu odpoví rytíř.

„Zvířata si budou muset něco ulovit sama. Jsme uprostřed lesa, takže by to neměl být problém. Zatímco budou pryč, měli bychom se zkusit prospat a trochu doplnit síly. Kdo drží první hlídku?“ mág se vedle něj usměje a odpoví. „To nechte na mně. Mám pár triků, aby nás nic neobtěžovalo, a mohli jsme se v klidu vyspat všichni. Snad jsi nezapomněl Valiante?“ rytíř vskutku nezapomněl, letmý pohled orkovým směrem však zodpoví ony obavy. Mág se pouze usměje, kývne na zvířata a ta odletí. Udělá pár okázalých gest ve vzduchu, cosi si zašeptá a spokojeně zalehne do trávy. Ork rezignovaně zakroutí hlavou a jde si lehnout také. Rytíř má v jedné ruce štít, v druhé meč. Sice věří v čarodějovi schopnosti, ale nevěří jim bezhlavě. Ork moc nedůvěřuje ani jednomu a opře se (za hlasitého zapraskání kúry) zády o strom a bez své sekery v rukách je upřeně pozoruje. Těsně před západem slunce však i on tvrdě usne.

VZDUŠNÉ HRÁTKY

ÚZEMÍ LIDÍ

Ráno, těsně před východem slunce, se první probudí mág a šetrně se dotkne ostatních. Nechá je promnout si oči a oznámí jim, že se gryfové vrátili a měly by vyrazit. Ještě než to dořekne, už jde zkontrolovat postroj svého zvířete, ale Falcon ho zastaví.

„Počkej chvíli, chci se na něco zeptat,“ předstoupí před něj a mávne na rytíře, ať se připojí.

„Trápí tě něco, Falcone?“ zeptá se Zeal, který si pomyslí, že zvířata mohou počkat.

„Jo. Ptam se sám sebe na jednu otázku vod tý doby, co sme se potkali a pořád nevim odpověď. Co se stane, až to mládě najdeme, člověče? Co máme vůbec čekat?“ mág je opatrný s nějakými soudy: „Promiň, ale nic určitého ti říci nemohu, poněvadž toho vím tolik, co ty. Jedno ale vím jistě: Ta vize, kterou nám seslal Araneus, byla určena jen nám a určitě společně nalezneme způsob, jak vše vyřešit. Až chlapce najdeme, budeme vědět více,“ očividně nehodlá říct více a mág se vrátí k přípravě gryfa k letu.

Až na orka, nikdo nemá moc chuť k jídlu, jen něco málo spolknou a pokračují. Všichni si připraví zvířata a vzlétnou stejně jako minule. Letí několik hodin nad lesem a gryfové ukrajují vzdálenost tak, jako nedokáže žádný pozemní prostředek. Lesy střídají louky, zemědělská pole, jižnímu městu Forloren se však obloukem vyhnou. Když opustí hustě obývané území, ocitnou se nad velkou otevřenou krajinou, ve které široko daleko nic není. Tedy nic, až na velký dlouhý průvod lidí jdoucích za sebou. Kolem nich uvidí postavy na koních a Zeal naznačí ostatním, že sletí níž, aby viděli, co jsou zač. Sníží tedy výšku letu a ostatní ho následují. Pohled, co se jim nyní naskytne, se nikomu z nich nelíbí.

Průvod lidí a orků svázaných řetězem za ruce a nohy jim dá jasně vědět, že před sebou mají odporné otrokáře a i přes vzdálenost, co je dělí, slyší rány bičem a nářek zmučených duší. Vojáci na zemi je však zahlédnou, začnou na sebe cosi křičet a ukazovat k obloze na tři osamělé jezdce. Na to vytahují dlouhé luky s kušemi a připravují se ke střelbě. Mág proto raději rychle stočí zvíře pryč, než se situace vyhrotí. Vojáků chránících otroky je dole spousta a oni mají jiný úkol. Lidé si vymění pochmurné pohledy, Falcon zahuláká směrem dolů nějakou sprosťárnu a oni pokračují dále.

Po dalších půl dni letu přistanou u malé říčky a chtějí nechat zvířata, aby se z ní napila. Potůček má ale nezdravě nažloutlou barvu a drží se od něj raději dále. Chvíli si odpočinou a sní něco ze zásob. Zahledí se do dáli, kde se před nimi leží matný obrys jižních hor, ale vzdálenost se nedá s určitostí odhadnout.

„Jak dlouho ještě poletíme k tý hoře? A co na ní vůbec žije za tvory?“ zeptá se ork čaroděje a ten se zamyslí: „Pokud vím, žijí tam v hnízdech harpie, ale od těch se nemáme čeho obávat. Ty potvory lákají osamělou kořist a na naší skupinu by si neměli troufnout. V jeskyních se prý ukrývají i šavlozubí tygři, ale podle výzdoby tvé přilby se nemusíme bát ani jich, co Falcone? Tygři z hor jsou prý přímo obrovští, ale nevím kolik je na tom pravdy. Podle mých informací obojí loví kozlům podobné ovce, které však nejsou snadnou kořistí, díky svým hbitým nohám uzpůsobeným pohybu v horách. Aspoň to tvrdí jedna z mých knih, já osobně jsem tam nikdy nebyl. Možná tam žijí ještě další zvířata, ale o těch už nemám přehled,“ Zeal se poškrábe na bradě a pokračuje. „Když už v dáli vidíme siluetu hory, věřím, že do večera budeme pod ní. Poté budeme muset cestovat buď po svých, anebo když budeme mít štěstí, nějaký jiný dopravní prostředek se najde. Pro gryfy by to v horách nebylo bezpečné,“ Falcon uznale zavrčí a je překvapen vědomostmi toho otravně chytrého človíčka. Dále, když už nikdo nemá žádné připomínky, nasednou na gryfy a pokračují v cestě.

Cesta se protáhne a oni přenocují. Následující den probíhá bez problémů až do poledne. Všichni už začínají být unaveni jednotvárným cestováním, které nevyžaduje nic jiného, než se držet v sedle gryfa a hledět na ubíhající se krajinu kolem sebe. Tak daleko na jihu už žije jen velmi málo lidí a podnebí se značně ochladí. Pod nimi se občas mihne nějaká osamělá usedlost nebo menší vesnice, ale žádný větší počet osob již nezahlédnou. Ocitnou se na dohled jižních hor na neutrálním území, kterému se přezdívá příznačně Kraj Mrazu. Lidé si se smíchem mezi sebou vyprávějí, že se zde nedá najít nic a chytit pouze rýma. Zem je tu po většinu roku pokrytá sněhem, řeky i jezera zamrzlá a zvěř plachá. Po dlouhou dobu se cestou nic neděje, ale to se má nyní změnit. Mág začne se svým zvířetem zpomalovat a přiblíží se ke svým společníkům, na které začne křičet, aby ho uslyšeli i přes proudící vítr.

„Máme společnost! Ksakru! Vypadá to na čtyři harpie a letí přímo k nám! Až se vrátím domů, tu zatracenou knihu rovnou spálím! Zkusím je rozdělit, ale budu potřebovat tvou pomoc Valiante! Ty Falcone leť okamžitě k zemi!“ když vidí, že se ork chystá protestovat, dodá: „Bez debat! Něco si slíbil! Leť hned!“ ork nasupeně resignuje, velmi neochotně a s notnou dávkou nadávek rychle zamíří k zemi. Jedna z harpií ihned vybočí z řady a chce se vydat za ním. Rytíř však stočí své zvíře a zastoupí jí cestu.

Početně čtyři ku dvěma, je harpie obklíčí a mají výhodu počtu. Nemají však jezdce a to jejich výhodu srovnává. Harpie začnou kolem nich v širokém kruhu létat a snaží se odhadnout jejich slabiny, aby na ně mohli zaútočit. Zeal s Valiantem si prohlédnou své protivnice a je to zajímavý pohled.

Harpie má podobu dravě vypadající, opeřené lidské ženy a namísto rukou jí vyrůstají orlí křídla. Její nohy jsou rovněž zakončeny orlími pařáty s drápy a ve srovnání s gryfy se mohou zdát jako vzdálení příbuzní. Tím ovšem veškerá příbuznost končí a jejich rudé oči se lesknou inteligencí dalece převyšující pouhá zvířata.

„Nějaký nápad?!“ zakřičí rytíř na mága a vytasí opatrně meč z pochvy na boku. Štít však bohužel zůstane na zádech, aby se mohl bezpečně držet levou rukou a Zeal zpátky zakřičí svou odpověď: „Snaž se nás udržet naživu a já je zkusím odehnat!“ čaroděj ukáže pěstí na nejbližší harpii a z ruky mu vystřelí namodralý proud energie. Ten zasáhne harpii, která nic takového nemohla předvídat do boku a odmrští jí pryč od nich. Síla úderu je taková, že až zapraskají kosti a kořisti chtivá žena vykřikne bolestí. Snaží se udržet výšku, ale přesto bezmocně padá k zemi. Tento Zealovo úspěšný útok má ovšem opačný účinek, než měl mág v úmyslu. Harpie zařvou zlostí a dvě se vrhnou na rytířova gryfa vyrovnat účet. Třetí se šíleně řítí na Zealovo zvíře s jasným úmyslem roztrhat ho i s jezdcem na kusy.

Table of Contents

Prolog

ČÁST PRVNÍ – POVSTÁNÍ ZLA

NEKLIDNÝ SPÁNEK

VZDUŠNÉ HRÁTKY

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

ČÁST ČTVRTÁ