ROK PATRIKA

Klára Bártová

Text © Klára Bártová, 2015

Fotografie na obálce: © Jitka Košťálová, 2015

Grafická úprava a sazba © Lukáš Vik, 2015

1. vydání © Lukáš Vik, 2015

ISBN ePub formátu: 978-80-7536-042-7 (ePub)

ISBN mobi formátu: 978-80-7536-043-4 (mobi)

ISBN PDF formátu: 978-80-7536-044-1 (PDF)

Konverze do elektronických formátů:

webdesignér Lukáš Vik

http://www.lukasvik.cz

1. Láska na první pohled existuje

To je solidní magor, ten Patrik. To snad nemyslí vážně! Mluvit se mnou tímhle stylem? To opravdu volal ten úžasný kluk, co jsem mu dala na internetové seznamce své číslo? Nezdá se mi to? Těšila jsem se na první rozhovor, až uslyším jeho hlas a když se konečně ozve, tak tohle? To jsem si představovala vážně jinak. On mě zve na rande a normálně mi přitom stihnul vynadat. Vždyť mě vůbec nezná!

Chtěla jsem jen přijet na schůzku vlastním autem, aby mě nemusel vyzvedávat. Nic víc. Co teď s tím? Mám se dodatečně urazit, nebo to vůbec neřešit? Nevím, jestli mám být naštvaná, nebo spíš zklamaná? Škoda, že mě tak zaskočil. Nezvládla jsem pořádně reagovat.

Byl neurvalý, a dost odhodlaným tónem si trval na tom, že pro mě přijede až domů. Když jsem se konečně nadechla, že se budu bránit, nedal mi už žádný prostor k mluvení.

Úlet. Na tom netu jsou fakt jen exoti, jak se traduje. To zase byl nápad se registrovat na seznamce a odepsat prvnímu zájemci s líbivým ksichtíkem. Kdo ví, co je zač. Martině můžu poděkovat. Do čeho jen mě to před pár dny namočila?

Poseděly jsme, daly pár skleniček. No, vlastně zbořily jsme se možná trochu víc, pravda. Každopádně registrace byla z její hlavy. To se povedlo. Co na tom, že ona by mohla v randění naslepo klidně do mezinárodní reprezentace. Jenže já ne, já jsem z toho v háji. Mně to jako báječný vzrůšo nepřipadá. Cítím ve vzduchu průšvih. Navíc, a to je nejhorší možná rodící se komplikace, se mi ta jeho drzost líbí. Jsem zvědavá, jaký bude ve skutečnosti. To si musím přiznat. To chování si přeci nemůžu nechat líbit. Musím mu ukázat, že takhle teda ne. Hulvát. To rande naschvál nezruším. Takhle se z boje neutíká.

Přiznávám, že na fotkách vypadal neuvěřitelně dobře. Snažím se vybavit si jeho profil. Patrik34 zní jeho přezdívka. Podle všeho je to krásný, černovlasý kluk s pronikavě modrýma očima. Konečně trochu dlouhán, píše 190cm, tak to je i na hodně vysoký podpatky! Váha 100kg. Stopro si ubral, ale to je jedině dobře. Tintítka nebrat. Vzdělání středoškolské, pohoda, to vítám, nebude to žádný nepoužitelný intelektuál. Těch mám v práci kolem sebe dost. Pochází ze Šumperka, nemá děti a žije sám. Na jedné fotce je v posilovně, na druhé jede na koni a na třetí si hraje s nějakou malou holčičkou. Sportovec s duší romantika a kladným přístupem k dětem, jak se zdá.

Proč si takový kluk, který může mít každou, vybral zrovna mě? Není to divný? To teď nemá cenu řešit, za tři hodiny je tady. Musím vypnout počítač a jít se připravit.

Alice klid, vždycky ses uměla hezky nalíčit a učesat, tak to zmákneš i dnes. Zatím tomu sice v těch domácích hadrech nic nenasvědčuje, ale bude ti to slušet, neboj. Hecuju se a překvapivě to docela zabírá. Zvládám rafinované odívání, které je bohužel nutnost. Mám soudnost a taky do své ideální váhy, při výšce necelých sto sedmdesát, daleko.

Je pravda, že se umím na setkání s mužem tak obratně pohybovat, že si za celý večer nemá šanci všimnout mé postavy. Někdy mi to připomíná scény v seriálech, kde se všemožně snaží maskovat vzdouvající bříško těhotné herečky, když se její pokročilý stav zrovna nehodí do scénáře. Řeší to tlustými kabáty, deskami s papíry, nebo velkou kabelkou, ale stejně je to pokaždé poznat.

Podobně jako je vše stoprocentně poznat i u mě. Nejsem naivní. Zatím jsem ale nenašla odvahu umět se nosit taková, jaká jsem. Nějak na to nemám. Určitě ne střízlivá. Už jsem sice smířená s tím, že nejsem éterická bytost s mírami modelky, po které by muži hromadně šíleli, ale sebevědomí stále pokulhává.

Vždycky jsem byla spíš ta dobrá na pokec se spoustou kamarádů. Jsem totiž milá. Tak nějak se domnívám, že i úžasně vtipná, no a v neposlední řadě samozřejmě vzdělaná a chytrá. Dobře, někdy to možná přeháním, ale snažím se tu chytrolínku, co má na vše odpověď, hodně umírňovat.

Dívám se na sebe do zrcadla a vidím, že zase krčím čelo. To se prostě neodnaučím. Vlasy mám krátký, asi před týdnem jsem byla u holiče. Platinová blond je dost náročná, každý odrost je hned vidět. Zatím je to ale dobrý. Vlastně, já měla krátký vlasy vždycky, když si to tak uvědomuju. Už jako dítě jsem je měla. Nikdy jsem si neužila ty rozpustilé culíky typické pro malé holčičky. Účes podle hrnce nedokonale ostříhaný mojí praktickou mámou, tak ten bohužel nechybí na většině černobílých fotek. Možná už ten klučičí sestřih tehdy předurčoval, že Alice Dvořáková nikdy nebude žádnou křehkou ženou, kterou muži touží ochraňovat, ale že si celkem obstojně poradí sama a dokáže se v dospělosti prosadit. Asi je to tak.

Vystudovala jsem šestileté gymnázium a logistiku na vysoké škole. Akademické prostředí mě nadchlo natolik, že jsem se po pár letech praxe vrátila a nyní jsem doktorandka ve třetím ročníku. Učím na fakultě marketing, často cestuju a dalo by se říct, že jsem spokojená. Je fakt, že když chci, dokážu být dříč, který buduje kariéru, ale taky umím být bohém, který čas od času udělá nějakou spontánní bláznivou věc.

Na 31 let mám taky celkem slušný seznam milenců. O tom se samozřejmě nemluví, ale jednociferné počty jsem opustila už dávno. Zažila jsem i vážné známosti, kdy jsem své partnery milovala, ale ne vždy to k udržení vztahu stačí, jak se ukázalo.

Život jde dál, jsem mladá a to nej mě určitě ještě čeká. O tom jsem přesvědčená.

V dlouhých vlasech bych působila víc žensky. To je jasná věc. S tím teď ale nic neudělám. Zhubnout pár kil do večera taky nezvládnu. Ne bez kouzelného proutku.

Copak nabízí má skříň? Nebudu to dramatizovat. Černé kalhoty a černá splývavá tunika s hlubokým véčkovým výstřihem, to bude nejlepší. Černá snad opravdu trochu zeštíhluje a cítím se v ní dobře. K tomu výrazné doplňky a make-up. Tmavá barva je ideální podklad pro křiklavý šátek a kabelku Desigual. Tahle značka se mi moc líbí. Španělský temperament z ní sálá. Třeba se z těch věcí nějaký dnes večer přenese i do mě a dodá mi odvahu. Navíc, kdyby nic, tak noční světlo to unese. Musím ho zaujmout natolik, že nebude řešit mé špeky, ale dívat se mi do očí, maximálně do výstřihu. Díkybohu, že už se dají běžně sehnat push-upky i ve velikosti 80D.

A vůně, jasně, to nesmím zapomenout. Něco ležérně sexy, třeba The One od Dolce&Gabana. Byla drahá, takže si jí syslím na vzácné příležitosti. Na příležitosti jako je rande s krásným neznámým mužem, to obzvlášť. Alice! Brzdi sakra! Pamatuj, že byl drzej a nepříjemnej. Musíš mu to dát sežrat.

Dám, určitě dám. Já vím, že to přehnal. Právě proto mi to musí slušet, aby si uvědomil, že s ženou jako jsem já, se takhle nejedná.

Mám hotovo. Musím najít mámu a ukázat se jí.

Žít v domě rodičů má své výhody. Je fakt, že tohle je velmi rozhlehlý dům, kde když člověk vyloženě nechce někoho potkat, tak nepotká. Je utopený v zeleni, to je fajn, ale dává až moc okázale na odiv, že majitel nepochází z nuzných poměrů, a to mi nesedí. Já taková nejsem.

„Mamí, nevypadám v tom blbě?“ Ticho, to jsem si mohla myslet. Kde ta máma je?

Nikdy není po ruce, když zrovna potřebuju. Jestli mi ty nový Festinky jdou dobře, nejpozději za pět minut tu Patrik bude. Žádná sms o zpoždění nepřišla.

Rychle! Pracovna - tady není, obývák prázdný, ani v kuchyni se nic nehýbe, vezmu to po schodech do prvního patra.

„Mami, všude tě hledám, jak vypadám?“ Máma, co by štíhlá sportovkyně s blond mikádem, na svých 53 let rozhodně nevypadá.

„Kam jdeš?“

Odpovídat na otázku otázkou, to teda nesnáším. „Mám rande, sice dojmy zatím rozpačitý, ale uvidíme, co se z toho vyvine.“

„Hmm.“

„No tak co říkáš, můžu jít v tomhle?“

„Jo, jde to.“ Aha, raději už se neptám. Obvykle je velmi kritická a dnes bych mohla schytat hodnocení, které by mi na sebevědomí moc nepřidalo.

„V kolik přijdeš?“

„To nevím, zatím ahoj.“ To je roztomilý, prý v kolik přijdeš, na to se mě léta, kdy jsem bydlela sama, nikdo neptal. Poslední pohled do zrcadla a jdu ven. Letos se ta zima vleče, ještě je únor a zima jako blázen.

Jsem nervózní. Tohle je ta tréma, kterou znám z přednášek pokaždý, když stojím před svými studenty jen o pár let mladšími a musím několik hodin udržet jejich pozornost.

Ještě si zapálím, to stihnu. Vypadá to, že možná někde bloudí. Nebo je jen nedochvilný, to se stává. Ne každý je tak nechutně přesný, jako já. To beru. Mimochodem, na to kouření nejsem nijak pyšná. Je to hnus a chápu, že společnost to čím dál víc odsuzuje. Doufám, že časem zase přestanu. Teď to ale nejde.

Už je tady. Teda myslím. Nějaké velké auto míří k našemu domu a zastavuje. Jdu k brance. Nechal nastartovaný motor a svítit světla. Vystoupil, obešel auto a otevřel dveře spolujezdce. Můžu ho nenápadně okouknout. Zatím byla tma jako v ranci, ale díky světlu doléhajícímu z interiéru naleštěného BMW je konečně trochu vidět.

Červená sportovní bunda, bílé tričko s nějakými závodními nápisy, černé outdoorové kalhoty a sportovní boty. Je vysoký, to nekecal. A ty oči, ten pohled, je tohle vůbec možný? To se mi určitě jen zdá. Mám husí kůži a možná se mi i zamotala hlava. Snad to na mě není vidět. Co to se mnou je? Tak to se mi ještě nikdy nestalo. Žaludek mám sevřený a mráz mi jezdí po zádech. Podává mi ruku. „Patrik, ahoj.“

Neměla bych mu náhodou podat ruku první já? No, to je úplně jedno. Pevný stisk a teplá dlaň, to značí upřímnost, nebo jsou to jen pověry? Usmívá se a vůbec se nijak nezarazil, když mě poprvé uviděl, takže se mu možná líbím. „Ahoj, já jsem Alice. Kam pojedeme?“

„Nastup, uvidíme.“

To je pěkný auto, ten interiér, krémová kůže a koberečky úplně do barvy. O své auto opravdu pečuje, to nejde přehlédnout.

„Nejsem z Hradce, takže hospodu vyber ty, vůbec to tu neznám,“ otáčí auto a pomalu se rozjíždí zpět směrem k městu. Jede pomalu a stále se na mě dívá. Teď si omylem pustil stěrače. On je ze mě snad taky rozhozený! Zázraky se dějí. „Mám jich oblíbených víc. Co třeba Valmont?“ dělám, jako bych to právě spontánně vymyslela, ale mám to v hlavě připravené už pár hodin. Kozoroh se nezapře. „Je mi to jedno, říkej, kudy mám jet.“

Vyrážíme. Pomáhám Patrikovi sledovat cestu. Vypnul si navigaci, aby nás nerušila, a evidentně je bez ní úplně ztracený. Ukazuju směr, culím se u toho jako blbec a uvnitř jsem snad ještě nervóznější, než jsem si uměla představit. Naštěstí to není daleko, už jsme tady, tak ještě zaparkovat. Vystupuju. Patrik je úžasný a já nemůžu uvěřit, že se mi to nezdá. Tohle bude hodně zajímavý večer.

Valmont Grill je příjemná a oblíbená restaurace na okraji města. Je tu léta. Je vyhlášená velmi dobrou kuchyní, která si překvapivě stále drží úroveň.

Patrik má sebevědomou chůzi a i když tu nikdy nebyl, jde ochotně první. Podrží mi dveře a vstupujeme do malého vkusně zařízeného foyer. Po levé straně se nachází místo sloužící jako šatna. Dají se tu odložit zimní bundy a kabáty. Stojí v ní starší paní a háčkuje. Patrik zdraví a dává se se seniorkou do řeči.

„Jak se máte? Že se vám chce pracovat, zrovna v pátek večer? Dají vám aspoň něco dobrýho, když tu tak poctivě hlídáte?“

Je komunikativní a rád se baví s lidmi! Šatnářka je nadšená, směje se a evidentně ji potěšilo, že si jí někdo všímá. A já jsem nadšená, že se Patrik jeví jako společenský typ.

Už jsme v restauraci a číšník nás vede k jedinému prázdnému stolu.

„Co budeš pít?“ vyzvídá Patrik.

Panáka a dvojitýho. To bych potřebovala, ale to by byla rázem image ta tam.

„Mám si něco dát, když ty nic pít nemůžeš?“ pokouším se o projev empatie.

„Jen si dej. Já myslím, že mě taky jedno pivo nezabije. Hned nejedeme ne?“

Fajn, jsem za to vděčná. Pár dvojek vína mě určitě uvolní a nebudu se cítit tak nemožná.

Dívám se na něj, má široká ramena a velké ruce. Má taková rozmáchlá mužná gesta. Žádná noha přes nohu, z toho úplně rostu.

Podávám si jídelní lístek. Má smysl dělat, že nejím, když tak evidentně nevypadám? Ne, to je trapný. Objednám si své oblíbené jídlo, které mi tu chutná. Kuřecí prsíčka v kukuřičných lupínkách s nasládlou, jemně pálivou kari omáčkou. Ať si o mně myslí, co chce, tenhle večer si prostě chci užít.

Patrik už desky s menu zavřel a povídá: „Nebudu to komplikovat, dám si nějakej pořádnej steak.“ On se tak rychle rozhoduje, a jedná, to je imponující. Nevím proč, ale připomíná mi hrozně tátu.

Táta podniká v těžebním průmyslu. Je sice vzdělaný a inteligentní, ale občas se chová jako buran. To tak bohužel má. Možná to souvisí s vesnickým prostředím, kde vyrostl a žije celý život. Možná je to myslivostí a místním spolkem, jehož členem je od útlého mládí. Je ale výrazná osobnost a tím to jeho buranství nevyznívá hloupě.

Lidé to vnímají jako příjemné osvěžení. Má spoustu přátel, mluví nahlas, rád baví společnost a cítí se dobře, když je středem pozornosti. Jak má své publikum, mění se v neúnavného baviče, který strhává davy. Silně vyznává model rodiny, kde velí muž, který si také o všem rozhoduje. Je požitkář a jeho láska k jídlu je na něm vidět. Ze své zavalité postavy si nic nedělá, naopak. Možná čím víc ho máma nutí se sebou něco dělat, tím víc si trvá na svém, že on vypadá dobře a je se sebou spokojený. V pubertě jsme spolu docela bojovali, chtě nechtě trošku té jeho dominantní povahy mám asi v genech.

Teď jsme k sobě už našli cestu. Beru ho takového jaký je. Už vím, že se ho není proč bát. Taky vím, že když ho nebudu pořád kritizovat, můžeme si docela dobře rozumět. Máme hezký vztah. Sice trošku odměřený, žádné objímání, ale to se u nás v rodině nikdy moc nepraktikovalo.

Říká se, že žena podvědomě hledá podobného muže jako je její otec. Možná to není pravidlo, ale u mě to tak je. Problém je v tom, že sama nepůsobím zrovna dojmem úplně zakřiknuté a poslušné holčičky. Věřím ale, že jednou najdu ještě výraznějšího jedince, který mě zkrotí. Vím, že to chci, potřebuju, že to je to, co budu milovat. Dalo by se říct, že by to měl být lehce masochistický vztah, kdy já budu ta submisivní. Sice se s tou rolí na oko nikdy nesmířím, budu mít stále snahu vzdorovat, vymanit se, ale nedostanu nikdy poslední slovo, a přesně to mě, doufám, udělá šťastnou.

„Vybrali jste si?“ Mladý číšník přerušuje už pár minut trvající monolog Patrika o tom, jaký si užil den v Praze na srazu příznivců BMW.

„Jasně.“ Patrik se toho ujme a pohotově nadiktuje objednávku pro oba.

To je nezvyk, když se jednou chopí iniciativy někdo jiný. Objedná mi, baví mě historkami a je vtipný. To nemá chybu. To vůbec není ten protiva, který se mi představil před pár hodinami v telefonu.

Jídlo je na stole v cuku letu. Objednám si ještě rychle další dvojku. Je mi příjemně. Tenhle zábavnej chlap, kterej se mi líbí, je tu dnes večer jen pro mě. Už vím o jeho práci v prodejně autodílů, o rodičích, kteří mají ranč a o mladším bratrovi, co se věnuje závodně plavání. Stále dobrý, žádný kostlivec ve skříni.

„Co ty a sex?“ otočí Patrik z ničeho nic téma a uřízne si další kousek hovězí svíčkové.

„Jak to myslíš?“ odpovídám na otázku otázkou. Sakra, ale tentokrát vážně potřebuju čas rozmyslet si, jak mám reagovat. Kam tím jako míří? Témata o sexu mi nevadí, nemám problém být otevřená. Navíc od svých studentů jsem vytrénovaná na velmi častou snahu vykolejit mě záludnými dotazy. Hlavně, o co jde? I kdyby mířil k tomu, že tu jsme jen proto, abychom se spolu dnes v noci vyspali, tak proč ne. Nejsem puritánka, a pokud si dám ještě pár skleniček, budou všechny zábrany úplně v čoudu.

“Tak, jen se ptám,“ usměje se a čeká na reakci.

„Dobrý,“ prohodím a snažím se o co nejsmyslnější pohled. Evidentně zachytil tu řeč beze slov, protože se mu úplně rozzářily oči.

„Wau, no, taky mám ten dojem.“

Bože, nutně potřebuju další víno a kouřit.

„Ty už jsi na té seznamce vypadala, že to máš ráda. To já poznám.“

Tak to je dobrý. Jeden z mála co vůbec nechce rozebírat moji práci, mé zájmy, rodinu, ale jeho zajímá mé tělo, protože ho přitahuju. Ten pocit mě baví.

„Víš, já jsem na tom docela nadprůměrně a potřebuju opravdu zkušenou holku, aby se toho nelekla.“

Kdykoliv jindy bych se dost zarazila, proč mi to vypráví na prvním rande, ale dnes mě to vůbec nepohoršuje. Dnes už se mi nechce přemýšlet. Hlavně vím, že kdyby náhodou, tak se určitě neleknu, proto tuto informaci uhlazeně přecházím a navrhuji změnu prostředí.

Patrik souhlasil. Zaplatil s dýškem jako blázen, aby dokázal, že není lakomej. Typická strategie, kterou jsem zaregistrovala a samozřejmě ocenila. Je pozitivní, že na mě chce dělat dojem. Vycházíme ven na parkoviště. „Kam teď kotě?“

„Můžeme k nám, na chvíli, jestli ještě nespěcháš domů?“ Chci si dát další víno, ale nechci už pít sama, tak jediná šance je - pozvat ho domů.

„Pojedu rád, dám si s tebou drink, ale potom si vezmu tágo a přespím v nějakém hotelu, ok?“

„Jo, jak chceš.“

„Fajn, tak jedeme.“

„Ještě počkej, nebude ti vadit, když si zapálím?“

„Ne, klidně kuř, nemáš jedno i pro mě?“

To je prima, můžu kouřit a on si dá se mnou. Dnes v noci to bude jízda. Nasedáme do auta a opouštíme osvětlené ulice města.

Dům naší rodiny stojí v centru malé vesničky jen pár kilometrů za Hradcem. Cesta vede do příkrého kopce, ze kterého je ve zpětných zrcátcích vidět celá zářící metropole jako dlani. Působivý pohled i pro místní, natož pro toho, kdo to vidí poprvé.

Tato klidná víska je z jedné části obklopená hustými lesy a z druhé sady třešní, višní a jabloní. Nejkrásnější je to tu na jaře, kdy veškeré ovocné stromy rozkvetou. Lemují hlavní příjezdovou cestu vedoucí z města. Každoroční kýč, který mě nikdy neomrzí.

„Už jsme tady,“ hlásím mu a mačkám dálkové ovládání od brány, která nás pouští dovnitř. Patrik zastaví vedle kamenné zídky a zamyká auto.

„Pojď za mnou,“ říkám mu.

„Nebude rodičům vadit, že máš návštěvu?“

„Nebude, neboj. Jsem dospělá, je noc, oni spí a navíc, mám svoji část domu, kam nikdy nechodí.“

„Super, jdu za tebou.“

Jak je možný, že psi vůbec neštěkají, když se pohybuje po dvoře někdo cizí? Vždycky se můžou zjančit a málem zboří kotec, jak upozorňují na přítomnost vetřelce, ale teď ne. Úplný ticho. To je divný. Možná další známka toho, že můj společník bude dobrá duše. Nic mi nehrozí.

Vcházíme dovnitř, zouváme se a pokračujeme po schodišti do prvního podlaží. Dům je zařízený v rustikálním stylu. Mámě kdysi učaroval a od té doby se ho drží. Následuje krátká chodba s několika dveřmi po obou stranách. Jedny z nich jsou otevřené a právě do nich směřujeme.

„Pojď, jdeme ke mně.“ Patrik mě následuje. Stíhá se u toho ještě dívat po interiéru, jak jsem si všimla. Naše kuchyň spojená s jídelnou ho evidentně překvapila. Po levé straně se vyjímá kuchyňská linka z masívu doplněná pastelovými obklady, zatímco po té pravé zaujme velká LCD televize, dlouhý jídelní stůl s dvanácti polstrovanými židlemi a v rohu bílá krbová kamna. Jednu stěnu zdobí tmavě hnědá tapeta s jemnými vertikálními proužky zlaté barvy a ostatní zdi jsou k ní sladěné světle vanilkovým odstínem. Můj styl to úplně není, ale jde to.

Otevírám posuvné dveře a říkám: „Jsme tu, tady je můj prostor.“

Patrik zbystří. Velká místnost sloužící jako obývací pokoj s balkónovými dveřmi, které vedou na terasu a do zahrady. Další dva menší pokoje, jeden ložnice, druhý pracovna.

„Jako dobrý, máš to tu pěkný. Takový úplně jiný než zbytek baráku. Moderní, hodně barev, ale dotažený.“

„Díky,“ odpovídám.

„To je ten tvůj prostor? To je velký jako celej můj byt.“

Evidentně jsem ho pobavila. „Co budeme pít?“ přerušuju ho.

„To je jedno, co máš.“

Usadím ho na hnědou koženou sedačku před televizi, pustím hudební kanál a jdu hledat nějaký alkohol. Někde určitě něco bude. Jestli existuje něco, co u nás nikdy nechybí, tak chlast. Dole v kuchyni je jen zbytek bílého z Moravy, to je jako nic. Tahle noc si žádá něco silnějšího.

Jdu o patro výš a kouknu do „hospody“. Tak tomu říkáme jen mezi námi. Větší pokoj s na zakázku vyrobeným dřevěným barem, kuchyňskou linkou, krbovými kamny a stolem pro hosty. Táta tu má taky svojí hudební aparaturu, na kterou dost často, k naší radosti, hraje. Ironie samozřejmě. Jsou to několikery klávesy, zesilovač, mikrofon a taky akordeon.

Jak ty jeho hudební produkce máma nesnáší! Má asi docela dobrý hudební sluch a to falešné hraní se zpěvem se moc nedá. Mně to nevadí, já bych k tomu řekla jediné, jak jde o dechovku - je to srdcař.

Tady bývá lednička zásobená, podíváme se, co je tu k mání. Vida, ještě lepší, než jsem čekala: Captain Morgan a dvoulitrovka Coly Zero. Někdo mě má hodně rád. Paráda. Beru vše a spěchám za Patrikem.

„Sleduj, co mám, dobrý ne?“

„To každopádně, to jsem nečekal.“ Gentlemansky se chopí rozdělání láhve a hned se z ní trochu napije. „Dobrý pití, dej sem sklo.“

Bleskově dávám na konferenční stolek dvě skleničky a taky misku se zelenými olivami. Patrik nám oběma nalévá a jednu z nich mi podává: „Tak na nás a na dnešní večer,“ přitom šibalsky zamrká.

Jo, na dnešní večer. Jak tohle dopadne už asi tuším, ale proč to vlastně dělám? Pravidlo tří schůzek, píšou to v každém časopisu. A není to už vlastně přežitek?

Table of Contents

1. Láska na první pohled existuje