N E B E Z P E Č N Á

H R A

Příběh z Divokého Západu

napsal

Jiří Pichl

Emily Perkinsová seděla ve stínu borovic na malém návrší nad rančem. Její bílý kůň se pásl nedaleko. Sedmnáctiletá dívka, světlých vlasů a milé tváře, pozorovala stáda dobytka dole pod sebou v ohradách kolem jejich ranče. Byla štíhlé postavy a na sobě měla slušivé šaty s modrými květy.

Po chvíli pohlédla na masívy skalnatého Stratton Mountain, tyčícího se v pozadí a na les, který pokrýval část návrší, kde seděla. Les hrál všemi barvami. Od světle zelené, přes tmavě zelenou, hnědou, žlutou, až po šedou. Všude bylo ticho, jen ptáci si pozpěvovali a občas se zdola od farmy ozvalo zabučení telete či krávy.

Emily pozorovala se zasněným pohledem krásnou přírodu okolo sebe. Milovala tento kout amerického Západu. Dříve bydlela s rodiči a bratrem na Východě v Tennesee. Před čtyřmi roky se však udál zlom v jejich životě. Otec se rozhodl hospodařit na farmě, a proto se vydali na Západ. Přesněji řečeno to více než otec, chtěla matka, protože pocházela z dobytkářské rodiny. Postupně přiměla otce, aby opustili Tennesee a vydali se do neznámých krajů, vzdálených od civilizace.

Jeli tedy, až našli toto překrásné místo uprostřed Oklahomy a usadili se tady. Nejprve si tu nemohla Emily zvyknout, protože život ve městě na Východě byl úplně jiný, ale uplynul první těžký rok a zamilovala si tento zdánlivě pustý a nehostinný kraj. Naučila se vnímat prosté krásy divočiny a příroda jí přinutila dívat se na věci úplně jinak.

Byla zde spokojená a šťastná. Dokázala třeba celý den pomáhat otci na farmě, ale také třeba dvě hodiny ležela v lese či ve skalách a poslouchala ptáky. Ráda vdechovala omamnou vůni dřeva a pryskyřice, kterou byl vzduch v lese prosycen. Naučila se pěkně jezdit na koni a ráda jezdila na projížďky po okolí. Po pastvinách, údolích, kolem potoka a v lesích.

Její otec Hugh Perkins postavil tento ranč a koupil dobytek. Během čtyř let se mu stáda podstatně rozrostla, neboť zdejší rozsáhlé pastviny poskytovaly dobytku dostatek trávy. Na farmě mu pomáhal osmnáctiletý syn, manželka i dcera. Navíc měli dva kovboje. Mladé hochy, kteří se ale práce nebáli a rančer byl s nimi spokojen. Zpočátku sice oba nadbíhali mladičké Emily, ale ona sama jim zchladila horké hlavy a důrazně jim řekla, že si nechce nic začínat ani s jedním z nich.

Pak dali pokoj, jen své žhavé pohledy neudrželi, když byla Emily sama.

Perkinsova dcera dlela nejraději sama v lese nebo ve skalách. Někdy tam snila o velké lásce, která ji jistě čekala. Alespoň v to věřila.

Z přemýšlení jí vytrhl její ušlechtilý kůň, se kterým si velice rozuměla a měla ho ráda. Byl to nádherný bělouš. Otec jí ho dal k patnáctým narozeninám. Zvíře přistoupilo k dívce a hlavou do ní jemně strkalo.

„Copak, ty darebo? Chtěl by ses proběhnout?“ oslovila ho, a protože si třel nozdry o její rameno, vstala a objala jeho ušlechtilou hlavu s moudrýma očima a hladila ho. Cosi mu přitom šeptala.

Emila byla šťastné děvče. Avšak události poslední doby vehnaly vrásky na čelo Hugha Perkinse i celé jeho rodiny. Před několika měsíci se začal ve větší míře ztrácet farmářům dobytek. Brzy na to se objevila v kraji skupina jezdců, kteří si říkali: Spolek pro ochranu farmářů. Jezdili po okolí a jejich úkolem bylo hlídat stáda v kraji. Za tuto činnost musel však každý farmář dost tvrdě platit. Šéfem této organizace byl jakýsi Mc Allister. Jeho muži důsledně vyžadovali za ochranu farmářů a jejich stád buď peníze nebo část jatečních býčků. Kdo z farmářů odmítl jejich ochranu platit, tomu se vedlo špatně. Proto nakonec zaplatili všichni. Faktem bylo, že se krádeže ve velkém snížili natolik, že byli farmáři - chovatelé dobytka zcela spokojeni.

V posledním měsíci se ale začal dobytek ztrácet opět, a to i přes hlídkování Spolku pro ochranu farmářů. Hugh Perkins byl z toho rozmrzelý, protože zrovna jemu a ještě dvěma jeho sousedům - Tomovi Dollanovi a Jaku Kincadovi, se opět začal ztrácet ve velkém jejich dobytek. Emily to rovněž zneklidňovalo. Uchýlila se proto na pahorek nad ranč a uklidňovala se pohledem na krásnou scenerii amerického Západu. Přemýšlela přitom, jak by mohla otci pomoci. Dříve s ní občas jezdil po kraji na vyjížďky, za dobytkem, ale poslední dobou byl jen nervózní a mrzutý.

Jak Emily pozorovala obzor, spatřila pojednou v dálce několik jezdců na koních. Mířili k jejich ranči. Dívka vyskočila svižně do sedla a pobídla svého bělouše dolů, aby zvěstovala otci blížící se návštěvu.

Přijíždělo šest mužů. Byli to jezdci ze Spolku pro ochranu farmářů se svým šéfem Mc Allisterem. Emily rychle chytila malého psíka, který vždy zuřivě štěkal na nově příchozí, hlavně na ty, které neznal. Nebyl k utišení, proto ho vzala do náruče a zavřela tohoto rodinného mazlíčka do domu.

Mezitím vyšel Hugh Perkins jezdcům v ústrety. Byl to osmahlý, asi čtyřicetiletý muž, příjemného obličeje. Oblečen byl v pracovní kalhoty, košili s vyhrnutými rukávy a klobouk se širokou střechou. Na nohou měl jezdecké boty.

„Jak se máte, Perkinsi?“ začal Mc Allister, když uklidnil svého koně.

„Děkuju za optání, ale moc dobře ne.“ odpověděl rančer. „Slezte a pojďte dál.“ vyzval jezdce.

„To nebude třeba,“ odmítl zdvořile Mc Allister. „My zase hned pojedeme dál.“

„Hm... Co vás ke mně tedy přivedlo?“ zeptal se Perkins přímo.

„Proč si myslíte, že se vám vede špatně?“ vyzvídal Mc Allister.

„Ztrácí se nám dobytek..... a to dost citelně....“

„To není možné!“ opáčil Mc Allister.

„Jo. Už je to tak. A Dollanovi a Kincadovi taky!“

„Víte, začala tu v okolí řádit nová tlupa zlodějů dobytka. Ale nemějte obavy. Vypořádáme se s nimi. Jenom budete muset zaplatit o něco více za ochranu vašich stád..... Budu muset držet více jezdců.“

„O kolik víc máte na mysli, že bychom měli platit?“

„O jednou tolik...“

„Vy jste blázen!“

„Perkinsi,... kontrolujte se!“ zasykl výstražně Mc Allister. „Víte, s kým mluvíte? Já nejsem nějaký váš honák krav!“

„Nemohu si dovolit platit tolik za ochranu!“ namítl rančer.

„Rozmyslete si to do zítřka, Perkinsi. Dollan odmítl platit i stávající částku. Promluvte s ním, ať vezme rozum do hrsti, jinak zůstane bez ochrany a já vám říkám, že se mu povede velice zle. Jak zloději poznají, že jeho stáda nehlídáme, vrhnou se na jeho dobytek a nebude mu pomoci... Zítra se tu ještě stavím. Máte den na rozmyšlenou. Rozvažte vše dobře.“

Mc Allister pobídl koně ven z ranče a pět jeho jezdců ho následovalo.

„Co budeme dělat, táto?“ ptala se znepokojeně Perkinsova žena Susan, která vyšla z domu a stanula po boku zamyšleného rančera. Byla to pěkná, zachovalá žena, asi třicet pět let stará. Oblečeny měla domácí šaty, přes které si uvázala zástěru. Byla manželovi dobrou družkou a vydatnou pomocnicí.

„Nevím, co dělat.“ utrousil po chvíli Perkins.

„Poraďte se s Kincadem a ostatními,“ navrhla Emily, která rovněž vyšla z domu.

„Jasně, spojíme se s ostatními. Nebudeme přece závislí na nějakém Mc Allisterovi!“ přidal se její bratr Benjamin bojovně. Byl mladý a horkokrevný.

„Hm... Zajedu tam.“ rozhodl se otec po chvíli přemýšlení.

„Budeme v noci hlídat stáda sami.“ navrhl kovboj Pat Cole.

„A co když těch zlodějů přijede deset?“ namítl rančer.

„Tak přijměte ještě pár hochů.“ vmísil se do hovoru i druhý kovboj Barry Hall. „Věřím, že i ostatní by bránili vaše stáda za plat, který my dostáváme.“

„Jasně!“ přidal se Pat Cole. „To by se vám vyplatilo víc, než platit tolik peněz tomu Mc Allisterovi..... a bez záruky!“

„To máte pravdu, hoši, ale kde vzít dnes poctivého kovboje?“

„Hm.... To zrovna nevím.“ sklopil oči Barry Hall.

„Co to zkusit ve Stamfordu?“ napadlo Pata Coleho.

„Uvidíme, hoši. Nejdřív se pojedu poradit se sousedy.“ uzavřel rozmluvu rančer.

***

Příštího dne se Hugh Perkins vypravil k nejbližším sousedům. K Jakeovi Kincadovi a Tomovi Dollanovi. V poledne byl zpět na ranči.

Emily byla zvědavá: „Tak co říkali?“

„Nebudeme už platit Spolku ani dolar! Mc Allister už od nás nedostane nic. Ani od Dollana, ani od Kincada. Budeme si stáda hlídat sami. Barry i Pat budou na noc přihánět stáda k ranči a tady okolo je snad uhlídají. Já s Benem je budeme střídat. Počítám, že nám nastanou asi horké dny i noci, ale nesmíme s sebou už nechat vláčet. Mc Allistera ani jeho jezdce nepotřebujeme. Jsou to pouze vydřiduši, nic víc.“

„Myslím si to samé.“ souhlasila paní Perkinsová.

„Jasně! Měli jsme to udělat už dávno.“ ozval se Benjamin.

„Vy teď na sebe musíte dávat větší pozor, ženské,“ připomněl rančer, „hlavně ty, Emily! Už žádné vyjížďky bez doprovodu!“

„Hm. Dobře,.... ale stačíte uhlídat všechna naše stáda?“ ptala se ho dcera.

„Nedělej si starosti. To se tě netýká. To nech na nás; na chlapech!“ usadil jí její bratr Ben.

„Myslím, že stáda uhlídáme, ale pro jistotu se ještě podívám ve městě alespoň po dvou kovbojích.“ řekl Perkins.

Tato zpráva poněkud vzrušila Emily, protože byla na ně zvědavá. Žili s kovboji jako jedna rodina. Proto už se těšila, koho otec přijme. Těšila se na nové jezdce - na nové tváře. Byla sice ráda sama, ale také si ráda s někým povídala. A noví kovbojové na ranči, to byla změna a změna je život. Líbilo se jí povídat si s děvčaty, ale mluvit s chlapci ji vzrušovalo. Těšila se, jak budou vypadat, jak budou šikovní, jak nemotorní a plašší vůči ní a tak podobně. Zajímalo jí, zda také vzplanou k ní hned láskou, jako zpočátku Pat i Barry.

Z odmítnutí Mc Allisterovy tak zvané ochrany měla radost i obavu zároveň. Nevěděla, co z toho může vzejít za komplikace. Že vše půjde hladce a bez problémů, to nečekala. Bála se dokonce nejbližších dnů, ale byla hrdá na svého otce, že se postavil tomu protivnému Mc Allisterovi, kterého neměla ráda. Byl to sice chlap jako hora, silný, samý sval, pod nosem knír, ale jeho oči a výraz ve tváři se jí nelíbily. Připomínaly jí supa.

Všichni na Perkinsově farmě očekávali s obavami odpolední příjezd Mc Allistera a jeho doprovodu.

„Perkinsi, věřím, že jste rozumný a máte na mysli klid váš i vaší rodiny,“ začal Mc Allister, když zastavil koně před obytným domem ranče. „Věřím, že zaplatíte tu dvojnásobnou částku. Vyplatí se vám to!“

„Nezaplatím už ani cent!“ odpověděl rančer odhodlaně.

„Cože?!...... Rozuměl jsem dobře?“

„Naprosto!“

„Nezaplatíte ani cent navíc?“

„Nezaplatím už vůbec nic.... Nepotřebuju zkrátka vaše služby.“

„Perkinsi, zadržte! Vy blázníte jako Kincade a Dollan! Jistě jste se domluvili, ale to se vám nevyplatí. Nebudu vás nutit. Myslel jsem, že vy jste rozumnější. Ještě rádi přijdete ke mně prosit o ochranu. Ale to už pak bude dražší!“

„Ne. Nepotřebuju vás. Platil jsem za ochranu a stejně se mi dobytek ztrácel. Ohlídám si ho raději sám.“

„Jak chcete, Perkinsi. Kdyby jste si to náhodou přece rozmyslel, přijeďte.“ Mc Allister otočil koně a nasadil mu ostruhy, až se v jeho slabinách objevila krev. Zvíře bolestně zaržálo a vyrazilo prudce vpřed. Pryč z Perkinsova ranče. Jezdci Spolku pro ochranu farmářů svého šéfa následovali.

„Začnou nám asi zlé doby, ale snad to přečkáme ve zdraví a bez následků.“ řekl po jejich odjezdu rančer a pohladil po vlasech svou ženu a obě děti.

„Jsme při tobě, Hughu; nedáme se zastrašit!“ podpořila ho manželka. Objal ji a políbil.

***

Uprostřed noci probudily Emily Perkinsovou výstřely. Vylekaně seděla na posteli a nevěděla, co se děje. Z venku od ohrad se ozývala střelba, před domem bylo slyšet štěkot jejich čtyřnohého miláčka. Rychle se oblékla a seběhla ze svého podkrovního pokoje dolů, kde spávali rodiče. Matka stála u okna a snažila se zjistit, co se venku děje. Otec ani Ben v domě nebyli.

„Co se stalo?“ zeptala se ustrašeně Emily.

„Asi zloději dobytka..... Pat a Barry hlídali stáda.“

„A proč tu není táta ani Ben?“

„Po prvním výstřelu otec vyskočil z postele, popadl pušku a vyběhl tam taky a Ben za ním.“

„Co budeme dělat? To je hrozné!“

„Nemůžeme teď dělat vůbec nic, jen se modlit, aby se všichni vrátili zdrávi...“

„Bojím se.“

Výstřely pojednou ustaly a bylo slyšet jen bučení poplašeného dobytka a štěkot psa. Susan Perkinsová sňala ze stěny pušku a přistoupila pomalu ke dveřím.

„Co chceš dělat?“ lekla se Emily.

„Ticho.“

„Chceš jít ven?... Nechoď...... Co když tam číhají?!“

„A co když tam někde táta leží a krvácí..... nebo Ben..... Víš, jak je zbrklý a ztřeštěný...“ řekla třesoucím se hlasem, ale odhodlaně, odvážná žena a otevřela opatrně dveře.

„Schovej se.“ sykla na dceru a vyšla potichu na verandu. Pes přiběhl k ní a třel se jí o nohy. Pak jí olízl a pobíhal před domem. Už neštěkal. Emily vyhlédla ze dveří za matkou. Vtom spatřily obě ženy pár kroků před sebou blížící se postavu.

„Táto, jsi to ty?!“ ozvala se Emilyna matka nedůvěřivě.

„Jo...... ale raději běžte dovnitř.“ ozval se Perkins.

„A co se stalo?“

„Zloději dobytka .... Chtěli odehnat naše stáda. Část stáda je pryč, ale pak jsme je překvapili a od dalšího lupu už upustili a zmizeli. Barry je ale zraněn.“

„Je to vážné?“

„Snad ne. Dejte vařit vodu!“

Po chvíli Pat a Ben přivedli Barryho s prostřelenou rukou. Emily a matka mu krvácející ránu vyčistily a obvázaly. Kost nebyla naštěstí zasažena. Šlo jen o čistý průstřel. Rančerův syn s Patem ještě šli ven a hlídkovali tam, kdyby se snad chtěli zloději ještě vrátit. Nic se však už do rána nepřihodilo.

Sotva se rozednilo, spatřili, jak k ranči pádí jezdec na zpěněném koni. Poznali Jerome Cramera, předáka Dollanových kovbojů.

„Jste v pořádku, Perkinsi?“ byla první Cramerova slova, když se svezl ze sedla.

„Jo, ale měli jsme tu v noci návštěvu.“

„My taky. Zloději dobytka se snažili odehnat stádo a když jsme tam všichni jeli kovbojům na pomoc, vnikl někdo na ranč a odvlekl Mabel, jednu z rančerových dcer. K ránu jsme ji našli ležet za ohradami zbitou a znásilněnou. Udělali to prý tři maskovaní muži. Dollana to velice ranilo a řádil jako smyslů zbavený. Já si myslím, že za tím stojí ten Mc Allister se svými jezdci. Byla to odveta ze vzteku za to, že jsme se jim vzepřeli...“

„To je hrozné!“ nemohl tomu Perkins uvěřit. Uvědomil si, že něco tak ohavného mohlo potkat i jeho dceru. Vždyť má ještě méně mužů než Dollan.

„A co chce nyní váš rančer dělat?“ zeptal se po chvíli Jerome Cramera Perkins.

„Mám vás přivést k němu. I Kincada.“

„Tak nebudeme ztrácet čas. Děvčata, dejte na sebe pozor! Slyšely jste to otřesné svědectví?!“

„Ano... Je to děsivé!“ ozvala se zaraženě paní Perkinsová. „Zamkneme se uvnitř.“

„Bene, máš to tu na starost, než se vrátím.“ řekl rančer synovi a vyhoupl se do sedla svého koně, ozbrojen puškou a revolverem. Pak koně pobídl a následoval Dollanova předáka Jerome Cramera.

„Nemusíte se tak bát,“ uklidňoval ženy Barry, který už se vzpamatoval ze svého zranění a dostal zpět barvu. „Ve dne se neodváží nic podniknout.“

„Bože, co nás ještě čeká?“ ptala se sama sebe zoufalým hlasem paní domu.

Emily byla rovněž zdrcena zprávou o surovém zneužití své stejně staré kamarádky Mabel. Před měsícem s ní seděla ve Stamfordu na taneční zábavě u jednoho stolu. Hovořily spolu o chlapcích, smály se a vtipkovaly. A nyní tohle.. Musela to být pro Mabel krutá rána. I pro její rodiče. Emily si uvědomila, že kdyby se snad chtěl někdo takto zmocnit jí, bez milosti by střílela. Ne nadarmo jí to otec dobře naučil. Uměla střílet jako jezdit na koni. Ale to Mabel jistě také a možná lepší..... Snad ale neměla v té chvíli po ruce zbraň nebo byla spíš tak překvapená, že neměla ani čas se řádně bránit. Emily přemýšlela, co je to za hrozné lidi? Co tím sledují? Jsou to zloději dobytka? Proč by ale tak surově zneužívali žen? Vypadalo to spíše jako zastrašování a nátlak Spolku pro ochranu farmářů. Vzpomněla si na Mc Allisterovy pohledy, kterými ji častoval, když se s ní setkal. Na jeho oči, připomínající supa nebo lstivého baziliška. Přitom si uvědomila, že ten člověk je jistě schopen všeho. Ti muži se chovali hůř než divoká zvěř. A má člověk někde odvolání a zastání? Může se bránit? Zákon je v těchto odlehlých končinách zatím velice slabě chráněn a prosazován. Je na každém, aby si pomohl sám, jak umí... Ve Stafordu sice mají šerifa, ale městečko je vzdáleno den cesty a šerif má navíc dost starostí tam, než aby se vydal až sem na rozlehlé pastviny mezi farmy dobytkářů pod Stratton Mountain.

Farmáři zde žijící měli dvě možnosti: Buď se vzdát a platit Mc Allisterovi za ochranu nebo se bránit sami.

***

„Táta je už tři hodiny pryč. Neměl bych se jet po něm podívat?“ ptal se Ben Perkins matky.

„Ne. Raději buď doma. Jistě se radí se sousedy.“

„Ale já nechci tak nečinně dřepět doma!“

„Bene, nebuď hubatý!“

„Tak zajedu za Kincadovic Tomem a spolu...“

„Řekla jsem ne!“ přerušila ho matka. „Táta by se zlobil.“

„Teď za bílého dne se tu nic nestane.“ přel se Ben.

„Buď raději doma. Doba je zlá. Co kdyby někdo přijel na ranč?“

„Kdo by jezdil?“ řekl Ben mrzutě. „Co pořád doma?“

„Třeba naštípej dříví na zimu.“

„Ale to ne. To až jindy.“

„No, tak vidíš. Práce ti nevoní.“

„Emily, nechceš se jet alespoň se mnou projet po našich pastvinách? Obhlédli bychom při tom dobytek.“

„Pojedu ráda.“ souhlasila sestra.

„Ale jen poblíž farmy! Nejezděte daleko!“ varovala je matka. „Neboj se, za chvíli jsme zpátky, mami,“ uklidňovala matku Emily.

„Pojedeme nejdále k Vail Beaver Creek.“ oznámil Ben.

„Ale to už je dost daleko.“ namítla matka.

„Neměj strach.“ odbyl jí syn a šel si osedlat koně. Za chvíli už cválali oba sourozenci bok po boku po pastvinách. Mířili k potoku pod masívy Stratton Mountain.

„Nebuď tak hubatý na rodiče, Bene.“ kárala bratra po cestě Emily.

„Vždyť se mnou jednají stále jako s malým klukem! Nepostřehli, že je mi už osmnáct.“

„Ale pochop je. Mají o tebe jen strach.“

„Jsou příliš staromódní a ...... zdá se mi, že mi vůbec nerozumí.“

„Mají teď starosti.“

„To já taky, ale to oni nepřipouští...“

„No, dobrá, nechme toho.“ uzavřela výměnu názorů Emily. „Podívej se radši na tu nádheru!“

Zastavili své koně u potoka s křišťálově čistou, chladnou vodou. Tok potoka se na skalní terase měnil v nádherný stříbropěnný vodopád. Voda tu padala z výšky asi pěti metrů do tůně, obrostlé z jedné strany borovicemi, z druhé chráněné skalisky. Z tůně potok pokračoval mělkým korytem mezi balvany do skal a do lesa.

Emily a její bratr Ben jezdívali rádi na toto místo. Pohled na malý vodopád byl úchvatný. Chvíli pozorovali padající vodu a zčeřenou hladinu potoka, když Emily upozornila bratra, aby se raději už vrátili na dohled k farmě.

Ujeli několik stovek metrů, když tu náhle Ben zarazil prudce koně. Bylo ale už pozdě. Skupina pěti jezdců je zahlédla a zamířila k nim. Ve chvilce stáli tváří v tvář Mc Allisterovi a čtyřem jeho jezdcům......

***

Hugh Perkins se vrátil na ranč a sháněl se po dětech.

„Kde jsou?“ zeptal se ženy.

„Jeli se podívat na stáda a trochu se projet po našich pastvinách.“ řekla Susan Perkinsová.

„Vždyť jsem říkal, aby se drželi doma!“ zvýšil rančer podrážděně hlas. „Berou to na lehkou váhu!“

„Měli by se každou chvíli vrátit.“ uklidňovala ho žena. Hugh Perkins ale nervózně přecházel po verandě: „Řádí tady banda zlodějů a násilníků, kteří se nezastaví před ničím a před nikým. Emily přece slyšela, co udělali té ubohé Mabel Dollanové, ale klidně si vyjedou na koních z dohledu. Ale já jim dám, až se vrátí! Oni si neváží toho, že jsou živí a zdraví!“ rozčílil se Perkins.

„Co říkali Kincade a Dollan?“ zeptala se ho po chvíli Susan.

„Inu, je to zlé a bude ještě asi hůř,....“ začal už klidněji, ale zasmušile rančer.

***

„Stůjte!“ zahřměl výstražně na oba překvapené sourozence Mc Allister. „Co tu děláte?“

„Co tady děláte vy!?“ nedal se zastrašit Ben. „Jsem Benjamin Perkins a vy jste na našem pozemku!“

„Hmm... To sedí.“ zabručel Mc Allister. „Pátráme tady po zlodějích dobytka.“

„A nebo tu obhlížíte terén na nějakou pochybnou noční akci?“ utrousil Ben neuváženě.

Jako blesk vylétla Mc Allisterova pěst a srazila chlapce z koně na zem. Když se Ben zvedl, pohlédl, krváceje z úst, na šéfa Spolku přimhouřenýma očima. Mc Allister ho důrazně varoval: „Dej si pozor, co mluvíš, hochu! Příště za takovou poznámku zaplatíš životem.“

„Nechte ho být!“ promluvila na bratrovu obhajobu Emily. „Otec vám přece řekl, že už se zříká vašich služeb; že už vás nepotřebuje. Ben tedy nechápe, co tu ještě děláte?...“

„Tak děvče, aby bylo jasno: Dostali jsme za tento měsíc ještě zaplaceno, tak tu plníme své povinnosti!“

„Nemusíte se už obtěžovat!“ řekl opět vyzývavě Ben a plivl na Mc Allisterova koně krev ze své rozbité pusy.

Jako blesk sjela ruka muže, stojícího za Mc Allisterem, k boku a v okem nepostřehnutelném okamžiku v ní byl revolver, namířený na lehkovážného chlapce.

„NE!!“ vykřikla Emily.

Chvíli bylo ticho a nikdo se nepohnul.

„Raději mlč, chlapče. Ve vlastním zájmu. Bylo by tě škoda. Jsi ještě tak mladý.“ řekl chladně, se smrtelnou vážností muž a revolver se zatočil v jeho dlani. Pak zmizel stejně rychle v pouzdře u boku. Benovi přeběhl mráz po zádech. Tak rychle neviděl dosud nikoho vytáhnout svůj kolt. Muž, který mu to právě předvedl, upoutal jeho pohled. Byl oblečen do mexického, bohatě zdobeného obleku se spoustou nablýskaných cvoků, nýtů a cetek. Byl nastrojen jako nějaký městský hejsek, ale z jeho ocelového pohledu šel strach. Ben tady v kraji ještě nikdy toho muže neviděl.

„Toto je slečna Perkinsová, že?“ usmál se Mc Allister jízlivým, úlisným úsměvem na Emily.

„Ano.“ odpověděla suše.

„Je to broskvička k nakousnutí.“ poznamenal a našpulil provokativně rty.

„Ne však pro nikoho z vás!“ zasyčela.

„Raymonde, popovídejte si tu zatím s nimi.“ Přikázal Mc Allister nejmenšímu ze svých jezdců a ukázal na oba vystrašené sourozence. „Hobie tu zůstane s vámi. Pozeptejte se mladého pána, zda není ve spojení s těmi zloději dobytka nebo jestli jim dokonce nepomáhá. Vypadá, jakoby byl s nimi spolčen. Bude-li zapírat, pár mu jich klidně vražte. To děvče ale zatím nechte být. Já mezitím zajedu představit Perkinsovi svá nová esa.“

Pak Mc Allister pobídl koně a zamířil na Perkinsův ranč. Nastrojený, asi čtyřicetiletý muž, který prve vytáhl tak rychle na Bena revolver, ho následoval. Spolu s ním jel ještě asi padesátiletý šedivý muž, ošklivé vrásčité tváře a zlých očí.

***

Když tuto trojici, blížící se k ranči, spatřil Hugh Perkins, zkontroloval svůj revolver a vzal si do ruky pušku, kterou nabil. Pak vyčkával Mc Allisterova příjezdu. Šéfa Spolku pro ochranu farmářů poznal hned, ale jeho dva společníky dosud ve zdejším kraji neviděl. Vyšel jim pár kroků vstříc.

„Tak sis to nerozmyslel, Perkinsi?“ začal Mc Allister, když zastavil svého koně u rančera, stojícího s puškou v ruce uprostřed prostranství před domem.

„Ne! Nepotřebujeme už vaše služby.“ zdůraznil Perkins.

„Dobrá,.... Jen jsem zvědav, jak dlouho zde takto vydržíte? Za pár dní nebude na vašich pastvinách ani jediné dobytče.“ ušklíbl se Mc Allister.

„Nemějte starost.“ řekl rančer chladně. „Chtěl jste tady ještě něco?“

„Ne, už ne. Jen vám chci ještě představit svá dvě esa. Moji noví pomocníci, kteří si poradí s čím nebo s kým bude třeba. Mám na mysli samozřejmě zloděje dobytka či bandity. Budeme s nimi brzy hotovi...... Rick Aschley!.... Slyšel jste

o pověsti, která ho provází?“ zeptal se Mc Allister a pyšně ukázal na muže, nastrojeného do mexického obleku, plného lesklých cvočků a prýmek.

„Neměl jsem tu čest ani potěšení a ani mě to nezajímá.“ utrousil opovržlivě Perkins.

„Nevadí, třeba ho brzy poznáte........ A tohle je Tim Conard. Rovněž velice schopný chlapík v mých službách. V tomto kraji jsou noví, ale brzo o nich jistě uslyšíte.“

„Hm... To je možné, ale jestli mi už nic nechcete, můžete pokračovat v cestě.“ vyzval je rančer.

„Vyháníte nás?!“ zostřil svůj hlas Mc Allister.

„Ne, ale nemám náladu ani čas se tu s vámi vybavovat.“ upřesnil Perkins.

„Hej, chyťte si toho protivnýho raťafáka nebo mu můj kůň šlápne na hlavu. Není zvyklý na tak drzý štěkot a protivné pobíhání kolem sebe.“ řekl Mc Allister. Na jeho slova reagovala Perkinsova žena, která na psa zavolala a chytila ho. Raději si ho pak vzala do náruče, aby neprovokoval.

Perkins si při tom všiml, jak ten nastrojený seladon Aschley nespouští z jeho ženy oči.

„Máte hezkou ženu, farmáři,“ řekl dokonce a popojel

k Susan blíže. Ta se schovala i se psem v náručí

za manželova záda.

„Moji ženu nechte na pokoji.“ varoval muže rančer.

„Zdá se mi dokonce, že je až moc hezká na tenhle zapadákov. Dokonce mám pocit, jako bych jí už někde potkal.“ přemítal Aschley dále.

„Mýlíte se, pane. Nikdy jsem vás neviděla ani nepotkala.“ ozvala se Susan Perkinsová, bledá jako stěna.

„Hmm.... a ten váš hlas..... Mám přesto pocit, že vás odněkud musím znát...“

„Nechte si své pocity, pane, a moji ženu neobtěžujte!“ zdůraznil Perkins. Aschley prudce přivřel oči a zachvěly se mu ruce. Změřil si rančera za tu poznámku zamračeným

a ocelově chladným pohledem. Pak pohlédl na ženu a řekl: „Ještě se uvidíme, krásko!“

„Nemusíte se obtěžovat. Nestojíme tady o vaši společnost.“ stál na svém Perkins.

„Vsadím se, že uplyne pár dní a o naši společnost budete prosit. Vy i ti vaši dva tvrdohlaví sousedé!“ usmál se ledově

s tajemným úšklebkem Mc Allister.

„Nevsadil bych na to ani cent, být vámi.“

„Ne? ... A kdo vás ochrání? Prý tu řádí maskovaní bandité a zloději stád!“ šklebil se Mc Allister zlomyslně.

„Bude-li třeba, najmeme si střelce a on to tu už vyčistí!“ zdůraznil Perkins.

„Cha,cha....“ zasmál se Aschley. „A koho?“

„Například Bruce Shanahana, když bude třeba. Toho vám snad nemusím představovat. Jeho pověst je i zde dostatečně známa.“

„Bruce Shanahan..... hmm... Slyšel jsem o něm. Je skutečně dobrý, ale nedoplatili byste se. A mimo to, než ho najdete a přivedete sem, nezbude vám jediný kus dobytka. Nemáte šanci!“ protahoval pohrdavě Mc Allister.

Vtom se ozval z dálky výstřel..... Hugh Perkins

s manželkou na sebe pohlédli. Zvuk výstřelu přicházel od Vail Beaver Creek.

„To nic, neznepokojujte se, to nejsou zloději dobytka, ani bandité,“ šklebil se Mc Allister pobaveně. „Jsou tam jen moji muži a vedou vyšetřování. Zdálo se jim, že ta vaše dvě nevycválaná telata tam na někoho čekala. Třeba na někoho

z té bandy, co se maskuje a řádí tady v okolí. Nemáte s nimi něco?“

„Allistere!!“

„Mc Allister, prosím.... a pro vás pan Mc Allister, chcete-li něco!“

„Jestliže se mým dětem něco stane, zabiju vás!“ vybuchl Perkins.

„Nešermujte moc tou puškou! Svrbí mě ruce!“ křikl varovně Aschley na rančera. Ruce se mu opravdu chvěly pár centimetrů od nízko zavěšených revolverů.

„Hughu! Pojď domů. Nech toho! Nedráždi je!“ uklidňovala Perkinse žena a táhla ho do domu. Mc Allister, Aschley

i mlčky přihlížející Conard pobídli své koně a odjížděli

z ranče.

„Rychle koně; jedu se po nich podívat!“ pospíchal náhle rančer. „Kde je Pat?“

„Asi u stád,“ řekl Barry Hall. „ Zajedu pro něj.“

„Kdyby se vrátili ti ochránci farmářů, zamkněte se v domě! Kdyby se objevil Pat Cole, ať jede za mnou k bobřímu potoku!“

Pak rančer vyrazil, zmítán strachem o své děti. Po chvíli prudké jízdy si částečně vydechl. Emily i Benjamin cválali

na svých koních proti němu.

„Emily! Bene!“ volal na ně už z dálky. „Jste oba

v pořádku?“

„Ano, jsme!“ odpovídala Emily.

„Kdo to střílel?!“ ptal se Perkins, když se střetli.

„Potkali jsme Mc Allistera a jeho jezdce,“ začal Ben.

„To vím..... no a?“

„Chtěli nás zastrašit. Jeden z nich pak vystřelil, ale jen

pro výstrahu do země.“

„A proč krvácíš z pusy a nosu?“

„Pár mi jich dali, ale to nic není.“

„Proč tě bili?“

„Říkali, že jsem spolčen se zloději dobytka..... Byla to záminka.“

„Hm..... Tak sypte domů.!

„Byl Mc Allister taky na ranči?“ ptal se cestou Ben.

„Jo,... byl.“ zavrčel otec. „Ale ty mi řekni, proč se poflakujete u potoka, když jsem řekl, že máte být doma?!“

„Jeli jsme se projet a podívat se na dobytek.“ vysvětloval Ben.

„Projet?!“ zvýšil Perkins rozzlobeně hlas. „Máma tam umírá strachy a mládež se jede projet!“

„Ale táto, přeháníš to.“

„Ty hlupáku! Až tam příště budeš ležet s olovem v břiše,

a Emily navždy potupená, tak co mi pak povíš, co?“

„Ale.....“

„A co kdybych se já zpozdil? Co kdybych se nevrátil domů včas? Co kdyby zatím něco udělali mámě a zapálili farmu?“

„To nebude tak horký! Jsou prostě vzteklí, že nechceme platit. Ale že by někoho zabíjeli, nebo zapalovali hned stavení, to ne. Tomu nevěřím.“

„Ne.... Nemá cenu se s tebou hádat. Jsi příliš mladý

a naivní, abys dostatečně chápal, co se tu děje a co se z toho může vyklubat...“

„Hm... No, jasně. Já ničemu nerozumím. Jsem ještě dítě!“

„Nechte toho!“ okřikla je Emily. „Už se zase hádáte!?“

Zbytek cesty raději nemluvili. Když se blížili k ranči, uviděli odjíždět odtamtud jezdce na koni. Podle na slunci se blýskajících cvoků na jeho oblečení poznali nového

Mc Allisterova muže; Ricka Aschleye. Musel se po rančerově

a Hallově odjezdu na farmu opět vrátit a odjel před pár minutami.

Všichni tři se hnali na ranč s jedinou otázkou na rtech: Co tam Aschley chtěl a co tam dělal? Proč se tam vrátil? Hugh Perkins první zarazil zpoceného koně a seskočil před domem ze sedla. Jeho žena stála ve dveřích a byla bledá jako křída

„Co tu chtěl?“ vyhrkl rančer.

„Nic. Zdržel se jen chvilku..... Jen si myslel, že mě už někde viděl. S někým si mě jistě spletl.“

„A znáš ho?“

„Ne.“

„Nic ti neudělal?“

„Ne.“

„Ani se o nic nepokoušel?“

„Ne.“

„Co tu tedy chtěl, proklatě!? Slídil tady?“

„Ne. Jen mi radil, abychom obnovili styk se Spolkem

pro ochranu farmářů. Abychom je poprosili za odpuštění

a zaplatili za ochranu požadovanou částku. Že to ještě jde napravit.“

„S tím ať nepočítají!“ zvolal rozčileně rančer. „Proč jim

na tom tak záleží, aby nás mohli chránit?“

„Protože my je živíme. Oni žijou z našich tvrdě vydřených peněz a mají se dobře. Čím více farmářů jim platí, tím se mají lépe.“ vysvětloval Ben.

„To máš pravdu, synu, ale.... stejně to nechápu. Proč se třeba ještě ten Aschley vracel?“

„Ten chlap se mi nelíbí. A Mc Allister taky ne. Jsou falešní jako celý ten Spolek. Mohli bychom se jich zbavit.....Počkat si na ně a ....“

„Ty raději mlč a buď rád, že jsi na živu a že se nic nestalo mámě a Emily!“ okřikl syna otec, který měl z toho všeho těžkou hlavu. A nejen on....

***

Emily se zavřela ve svém pokoji a ulehla do postele. Celá se ještě chvěla strachem. Nemohla se vzpamatovat z toho setkání na pastvinách. Vybavila si smrtonosný záblesk v očích profesionálního zabijáka, nastrojeného v mexickém obleku, když namířil bleskurychle na Bena revolver. Tušila správně, že takoví lidé se nezastaví před ničím a zabijí kohokoliv i pro menší urážku nebo narážku. Věděla, že její bratr unikl smrti jen o vlásek. Nenáviděla ty muže ze Spolku a nejvíce jí byl odporný Mc Allister se svýma protivnýma očima a jízlivým úsměvem, kterým ji častoval. Vzpomněla si, jak mluvil o ní, že je jak broskvička k nakousnutí a přeběhl jí mráz po těle. Kdyby takto o ní mluvil někdo z kovbojů, nebo nějaký hoch ve městě, možná by jí to potěšilo a lichotilo, možná by se začervenala, ale z úst Mc Allistera to znělo jako urážka a problýsknutí potlačovaného chtíče. Otřásla se odporem, když to tam na pastvině u skal slyšela a nyní opět.

Ještě se vrátila myšlenkami k tomu, jak velká Mc Allisterova pěst srazila Benjamina z koně. Oh, jak se bála, že její bratr neudrží své vášnivé city na uzdě, že vzplane a sáhne po zbrani. Ale překvapil jí. Udržel svoji zlobu v sobě. Snad se konečně začal chovat rozvážně nebo mu strach a určité překvapení nedovolilo po zbrani sáhnout. Ale každopádně si tím uchránil zdravou kůži, možná i život.

Když pak osaměli jen se dvěma Mc Allisterovými jezdci, bála se snad ještě víc. Vymysleli si, že Ben má cosi se zloději dobytka a několikrát si ho podali z pěsti na pěst. Létal mezi nimi jako kus hadru, než se Emily vzpamatovala a zasáhla. Pustila se do jednoho z chlapů svými pěstmi a přinutila ho, aby svojí pozornost od Bena odvrátil. Jezdec ji ale chytil v pase a sevřel jí silou ruce, až vykřikla bolestí. Pak na ní chtěl sahat, ale kopla ho do nohy, tak ji pustil. Ben se postavil před ní proti oběma mužům a sáhl po svém revolveru.

„Už ani krok nebo střelím!“ varoval je. Než se ale nadál, ozval se výstřel jednoho z nich a těsně vedle Benovy boty vyhodila kulka kus drnu. Emily i její bratr zvedli vystrašeně ruce nad hlavu. Ben musel odhodit zbraň na zem. Oba muži se pak spolu chvilku dohadovali a nakonec nasedli na koně a odjeli.

Ben s Emily se objali a ona setřela bratrovi krev z obličeje. „Musíme rychle domů,“ řekla pak a už se nezdržovali. Hnali koně tryskem k ranči. Nebezpečnější setkání snad zde na pastvinách ještě nezažila.

***

Zbytek dne už proběhl v poklidu. Rančer oznámil, že se radil se sousedy Dollanem a Kincadem a dohodli se, že dva Dollanovi muži zajedou do Stamfordu a pokusí se sehnat několik kovbojů pro ochranu stád všech tří dobytkářů, kteří odmítli platit Spolku pro ochranu farmářů. Kincade sám se rozjede za ostatními farmáři a dobytkáři, kteří přistoupili na nové, vydřidušské podmínky Spolku a zkusí s nimi promluvit, zda by se nechtěli přidat k nim.

„Chtělo by to možná sehnat taky nějakého ostrého muže, jako si obstaral Mc Allister,“ radil Ben.

„Jo, ...o tom jsme taky mluvili. Dollanův předák Jerome Cramer a Kincadův kovboj John Smolowe se vydají do západní Oklahomy, kde se prý u hranic zdržuje známý střelec Bruce Shanahan. Pokusí se ho najmout pro naši věc. I když to taky nebude jistě levná záležitost. My to tady musíme do té doby, než nějaká posila dorazí, vydržet sami.“

***

Příští noc byla klidná. Hugh Perkins se svým synem a oba jejich kovbojové se střídali v hlídkách u stád. Pouze jedna příhoda se toho večera ještě udála: Již se setmělo, když Susan Perkinsová vyšla z domu s vědrem v ruce pro vodu. Mířila ke studni, stojící asi padesát metrů od domu. Žádala před tím Bena, aby jí vodu donesl, ale ten se k tomu stále neměl, tak vyrazila ke studni sama, ač se po tmě venku bála. Naplnila vědro a chystala se odnést ho domů, když zaslechla za sebou kroky. Ohlédla se a spatřila tmavou postavu, jdoucí rychle k ní.

„Kdo je to?“ vypravila ze sebe, ale pak se jí zadrhl hlas. Chtěla vykřiknout, ale nemohla ze sebe vydat náhle ani hlásku. Muž k ní přiskočil, zacpal jí dlaní ústa a ostří nože jí přiložil ke krku. Chvíli jí cosi šeptal a pak jí pustil. Stáli proti sobě a tlumenými hlasy o čemsi vzrušeně hovořili. Chvíli naléhala zoufale ona, pak zase výhružným tónem muž, na jehož obleku se třpytilo ve světle měsíce několik desítek plíšků a cvoků. Nakonec muž zmizel za rohem stodoly a rozrušená Susan Perkinsová vzala vědro a vracela se do domu. Byla bledá a třásly se jí ruce i nohy.... Nikomu ale o této příhodě neřekla ani slovo....

***

O tři sta mil dále na jihovýchod ležel v rovině ranč chovatele koní José Gonzalese. Svítalo....

Ze stodoly se ozýval tichý smích a laškování dvou mladých lidí. Muže a ženy. Jednalo se o rozvernou rančerovu služku Jane a jednoho z honáků a zaměstnanců José Gonzalese; Jima Shepparda. Oba mladí byli zaujati jeden druhým a zapomněli být ostražití. Nevšimli si, že do stodoly vstoupili dva muži.

„Tam nahoře na seně, pane,“ řekl jeden z nich a ukázal na laškující dvojici.

„Hej, polezte dolů!!“ přikázal zvučným hlasem rančer Gonzales. „Říkal jsem minule jasně, že koho uvidím s Jane, vyletí odtud! Vzpomínáš si na ta slova, Jime Shepparde?!“

„Jo, vzpomínám si na to,“ uznal pěkně rostlý, asi třicetiletý mladík příjemné tváře, který přicházel k rančerovi. Přitom si zapínal staré záplatované džíny a potrhanou soukennou košili. Jeho tvář byla pokryta plnovousem.

„Tedy jsi dnešním dnem propuštěn z mých služeb! Za chyby se platí.“ znělo nekompromisní rozhodnutí rančera.

„Hmm.... Dobrá. Co se dá dělat. Nechal jsem se opět svést. Neodolal jsem svodům krásné Jane a musím za to zaplatit.“

„Jo, to musíš. Jane je pěkné a svůdné děvče. To plně uznávám. Ale co řeknu, to platí!“

„Ani se nemusím ptát, kdo mě udal, že?“ otázal se Jim Sheppard a pohlédl ostře na muže, stojícího za rančerem. „Měl vztek a závidí mi, protože jeho nechtěla... A tak mě udal!“

„Pouze mě upozornil,“ upřesnil Gonzales, „a ty si přijď za chvíli pro své peníze. V poledne tě tady už nechci vidět. Stejně jsi divný samorost a nezapadl jsi mezi moje muže.“

Služka Jane se mezitím oblékla a upravila a proběhla kolem nich do domu. Gonzales šel za ní. Muž, který upozornil rančera na Jima, chtěl vyklouznout ze stodoly za nimi, ale propuštěný vousáč ho chytil za ruku a smýkl jím o zem. „Za chyby se platí Frankie,“ vysvětlil mu a udeřil ho pěstí do nosu. Poté se mezi nimi strhl krátký pěstní souboj, při kterém Jim Sheppard rozdával rány a udavač se jen bránil a volal o pomoc, jelikož prchnout se mu stále nedařilo.

Za několik minut, když už měl Frankie dost, objevili se ve stodole jeho přátelé. Byli čtyři. Obstoupili náhle Jima a pak se na něj najednou vrhli. Z ostatního mužstva se nikdo nenamáhal pomoci Jimovi. Nebyl v tomto kolektivu příliš oblíben. Jevil se spíše jako uzavřená povaha a reagoval dost nevypočitatelně a vždy po svém. Většinou jinak, než se očekávalo.

Po chvíli, když se ve stodole rozplynul zvířený prach, bylo vidět Jima Shepparda, jak ležel na břiše na zemi a tiše sténal. Měl dost, tak už ho nechali a šli zas po své práci. Jim ležel chvíli bez pohnutí. Pak si začal rukou osahávat žebra a utřel si krev z rozbitého rtu a z roztrženého obočí. Nakonec se těžce zvedl a odvrávoral ke korytu s vodou pro koně. Tam se trochu omyl a zašel si do rančerovy kanceláře pro své peníze. Moc toho nebylo. Něco propil, něco prohrál v kartách. U Gonzalese mu zbylo třicet dolarů.

„Prodejte mi nějakého koně.“ navrhl rančerovi.

„Za třicet dolarů?“

Table of Contents

Spustit