O H R O Ž E N Á

Č E S T

Příběh z Divokého Západu

napsal

Jiří Pichl

(1994)

Rosemary Baxterová se probudila do slunného rána. Protáhla se v posteli, nasnídala se a oblékla. Připravovala se na cestu do města. O půl hodiny později už seděla se svým bratrem Stevem v bryčce. Jeli na velký nákup zásob do městečka Becknell City, které leželo nejblíže k jejich farmě.

Steve řídil spřežení dvou krásných koní a jeho sestra seděla vedle něj. Povoz ujížděl po kamenité cestě, svažující se dolů do údolí, kde městečko leželo. Po pravé straně, několik metrů od cesty, zel hluboký kaňon řeky Colorado, jejíž hučení bylo slyšet na míli daleko.

„Nejezdi tak rychle!“ brzdila svého bratra Rosemary. „Vždyť ze mě vytřepeš duši.“

Steve se pousmál, ale přitáhl otěže a koně přibrzdil.

„Už abychom byli zase doma,“ povzdychla si po chvíli zamyšlená dívka.

„Proč?“

„Nelíbí se mi, jak se na nás stále lidé stále dívají po tom všem. A někteří si neodpustí ani jedovatou poznámku na účet naší rodiny. A to mě velice tíží a deprimuje...“

„Nic si z toho nedělej,“ uklidňuje jí bratr.

„Nebyli jsme v Becknellu už dva měsíce. Snad už lidé zapomněli na ten odporný výstup Scotta Foresta proti nám minule...“ řekla věřícně dívka.

Rosemary bylo sedmnáct let. Měla zdravou, štíhlou, pěkně tvarovanou postavu, tmavé oči a světle hnědé vlasy. Oblečena byla do praktických šatů.

„Snad už nám dají Forestovi pokoj ..... i všichni ostatní,“ řekl s nadějí v hlase Steve Baxter. Byl o rok mladší než jeho sestra. Měl atletickou postavu, modré oči a hnědé vlasy, nakrátko sestřižené. Oblečen byl jako farmář nebo kovboj. Jejich povoz po chvíli dorazil do Becknell City; městečka

ve státě Colorado, kudy procházela železniční trať z Kansasu přes Utah do Nevady.

Steve Baxter zastavil koně u velkého skladiště naproti nádraží, kde chtěl koupit zásoby.

„Počkej zatím tady. Já nakoupím nějaké nářadí a náboje a pak půjdeme spolu po ostatních nákupech.“ řekl sestře a zamířil do stavení, na jehož štítě stálo: General store.

Rosemary sesedla z vozu a uklidňovala koně. Všimla si, že lidé očekávají příjezd vlaku, což byla vždy událost, neboť vlak tudy projížděl zpravidla pouze jedenkrát až dvakrát za den. Rovněž si povšimla pětice mužů, zevlujících před skladištěm. Nyní postřehla, že upoutala jejich pozornost. Počali se blížit k jejímu povozu. Někteří z nich byli jistě opilí. Ke svému zděšení poznala ve dvou z nich bratry Orestovy. Scotta a Douglase. Vytušila problémy, neboť muži se netvářili nikterak vlídně a dívka měla v živé paměti minulou návštěvu městečka, kdy starší z bratrů - Scott, slovně urážel a napadal jí i celou jejich rodinu a způsobil jim ostudu. Nyní se k něčemu podobnému schylovalo opět. Slyšela, jak muži mezi sebou mluví, přičemž zaslechla i jméno svého otce, které s opovržením v hlase vyslovil někdo z nich. Přála si, aby už se vrátil její bratr.

„Zmiz odsud, ty děvko!“ osmělil se Douglas Forest, když se pětice přiblížila k vozu. „To vám nestačila ta výstraha minule?“

„Co tady ještě chcete?“ tázal se zle jeho bratr Scott.

„Přijeli jsme nakoupit nějaké věci,“ odpověděla Rosemary třesoucím se hlasem a ustoupila těsně k vozu.

„Říkal jsem, aby se tu už nikdo z Baxterů neukazoval!“ zahřměl Scott Forest.

„Musíme někde nakoupit,“ bránila se dívka.

„To mě nezajímá! Řekl jsem, že nikoho z té vaší prokleté rodiny nechci už vidět nebo za sebe neručím!“ hrozil Scott Forest. Bylo mu asi dvacet osm let, jeho postava se vyznačovala vysokou výškou a pěknými svaly. Oblečen byl v pracovní kalhoty, košili a šátek kolem krku. Na hlavě měl velký stetson. Jeho tvář byla hezká, ale zamračená a zlý pohled jeho očí nevěstil nic dobrého.

„Já se taky nemusím udržet a pomstíme se na tobě!“ křikl Douglas Forest, jež vypadal podobně jako jeho bratr, jen byl o něco menší a o rok mladší.

„Proč je dráždíte a jezdíte sem?“ ozval se třetí muž. To byl nějaký místní dělník.

„My nikoho nedráždíme?“ obhajovala se Rosemary. „Nic jsme neudělali!“

„Ale váš zatracenej fotr jo!“ vybuchl Douglas.

„To není jisté!“ namítla dívka.

„Ale je. Potvrdila nám to Lisa, než umřela.“

„Táta nebyl schopen někoho chladnokrevně zabít! Neměl ani důvod!“

„Je to hajzl a bastard! Jakej chceš důvod?! Znásilnil naší sestru a pak jí zabil, aby ho neprozradila. A našeho tátu taky....“

„To nemůže být pravda?“ hájila se plačtivě dívka.

„Je to tak. A ten bastard měl jediné štěstí, že se zřítil do té propasti spolu s naším tátou. Jinak jsme ho za to stáhli za živa z kůže. Umučili bychom ho lépe, než to dělali Apači,“ rozohnil se Douglas Forest.

„I kdyby to byla pravda,.....“ připustila Rosemary, „ačkoliv jsem přesvědčena o opaku, my jsme nikomu nic neudělali, tak co na nás stále chcete?“

„Lisa taky nikomu nic neudělala... Bylo jí šestnáct. Taky bys to mohla odnést za svýho fotra ty!“

„Ale je to už rok,“ namítla Rosemary. „Mrtvým už nikdo život nevrátí.“

„Nedrážděte nás a odtáhněte pryč z tohoto kraje!“ vyštěkl Scott Forest a strčil hrubě do dívky, až se zapotácela. „Jinak vyvraždíme zbytek vaší prokleté rodiny a vaší farmu zapálíme. Šerif nás od toho stále zrazuje, ale jestli mě budeš dráždit, udělám to. Nesnesu, aby ses tu takhle procházela, když naše Lisa je už mrtvá!“

Rosemary se strachem v očích a chvějící se po celém těle vystoupila do vozu.

„Hej, nechte jí na pokoji!“ ozval se vracející se Steve Baxter, nesoucí věci z obchodu. Následoval ho příručí, který za ním vlekl nářadí a dvě dřevěné bedničky.

„Zmlkni, chlapečku, nebo ti zacpu hubu olovem!“ zavrčel na příchozího Scott Forest nenávistně.

„Nechte být mojí sestru! Nic vám neudělala!“ zavolal opět Steve na Douglase a ještě jednoho z mužů, sápajících se na vůz po Rosemary.

Ti však nereagovali a strhli bránící se děvče z vozu na zem do prachu. Její bratr pustil nákup na zem a chtěl se vrhnout sestře na pomoc, ale jeden z mužů, stojících okolo, mu podrazil nohy. Steve se rozplácl na zemi právě před Scottem Forestem. Ten ho nakopl vší silou do obličeje, až mladík odlétl stranou.

Když vstával, značně otřesen, Scott k němu přiskočil a několika dobře mířenými tvrdými údery pěstí ho nadobro vyřadil z boje.

„Ty surovče! Nech ho být!...... Pomóc!“ volala Rosemary. Nebylo jí to ale nic platné. Několik lidí, kteří se shromáždili okolo z právě dorazivšího vlaku, se jen dívali a neodvážili se zasáhnout. Spíše ani nechtěli mít nic společného s potomky všemi prokletého a zatraceného vraha Philipa Baxtera.

Douglas Forest smýkl dívkou opět na zem do prachu ulice a v ruce mu zůstala část jejích šatů.

„Pomóc!!“ vykřikla ještě jednou zoufale Rosemary. „Lidé, pomozte mi někdo....!“

„Zmizte odsud a bude klid!“ slyšela místo zastání opovržlivé hlasy přihlížejících na svou adresu.

„Že se nestydíte se tady po tom všem ještě ukazovat a bydlet tady!“ volala nějaká starší žena, vše pozorujíc.

„Hanbou bych se musel propadnout, mít za tátu Philipa Baxtera!“ křičel jiný hlas.

„Já taky!“ přidal se další.

Rosemary ležela na zemi, opírajíc se o ruku a zakrývajíc si obnažené rameno. Snažila se vstát, ale Scott Forest a jeho bratr Douglas i několik ostatních mladíků, kopalo okolo ní do země špičkami bot. Prach a drobné kameny s hlínou jí takto zasypávali hlavu i celé tělo.

Vtom se ozval první a jediný hlas na její obhajobu: „Co to proboha děláte?!...... Přestaňte!!“ vykřikl mladý muž v obleku, který před pár okamžiky vystoupil z vlaku. „Douglasi! Scotty!“ zařval hlasitěji. „To se mi snad zdá?! Tak se tu nyní zachází s děvčaty?.... Myslel jsem, že mě budete čekat u vlaku...“

„Je to ta čubka starýho Baxtera!“ zvolal na vysvětlenou Douglas Forest.

„No a ...? Co vám provedla?“

„Kevine,... už jsi snad zapomněl, co udělali ti prokletí bastardi Lise a tátovi?“

tázal se příchozího vyčítavě Scott Forest.

„Ne, nezapomněl jsem, ale.....ona snad nic neudělala...“ odvětil mladý, asi pětadvacetiletý muž pružné štíhlé postavy, modrých očí a postavil se před muže, obklopující uboze vyhlížející vystrašené děvče, ležící v prachu na zemi. Podal jí ruku a zvadl ji.

„Snad se jí nechceš zastávat, brácho?!“ vyštěkl varovně Douglas Forest.

„Chováte se hůř než zvířata,“ opáčil Kevin Forest, nejmladší z bratrů.

„Nech jí být! Nepleť se do toho! Dlouho jsi tu nebyl. Nechápeš dobře zdejší poměry!“

„Děláš, jako bych zde byl cizincem...“

„Kevine, dva roky jsi žil na Východě. Za tu dobu, co jsi studoval a domů jsi přijel jen na prázdniny, se tu hodně změnilo.“

„Hm...? Co například?“

„Teď se o tom nebudeme bavit!“ zdůraznil Scott Forest vyzývavě.

„Protože se tu nezměnilo nic. Možná jen to, jak se chováte k ženám...“

„Už ani slovo, Kevine!“ vyhrožoval Scott. „A pusť jí!“

Kevin Forest pohlédl letmo vedle stojící Rosemary do tváře. Zaujal ho její zoufalý pohled, zašpiněný obličej a umazané, potrhané šaty.

„Ne,“ řekl pevně. „V tomhle už pokračovat nebudete.“

„Brácho, nenuť nás zničit ti ten krásný oblek a rozbít ti ústa pár okamžiků po tvém návratu domů!“ varoval ho Douglas a chytil ho za ruku.

„Nastupte si a zmizte,“ vyzval Kevin Forest dívku a svým tělem jí bránil proti rozvášněným lidem, kteří byli schopni oba sourozence zostudit nebo možná i lynčovat. Rosemary se v rychlosti vyškrábala na vůz, pomohla tam i zmlácenému bratrovi a práskla bičem nad koňskými hřbety. Jejich povoz prudce vyrazil vpřed.

Douglas Forest se mezitím pustil pěstmi do svého bratra Kevina. Ten se bránil, ale jeho starší bratr byl silnější. Lidé okolo se bavili. Když sourozenci Baxterovi unikli, mohli lidé sledovat alespoň bratrský souboj v podání Kevina a Douglase. „Nechte toho!“ zarazil je po chvíli nejstarší z bratrů Scott. „Nebudeme tady dělat nikomu divadlo.“

„Já ho srovnám!“ odpověděl na bratrovu výzvu Douglas a vůbec neměl v úmyslu skončit boj, v němž měl převahu.

„Řekl jsem dost!“ zařval Scott Forest. „Nech ho být! Vyřídíme si to s ním i s Baxtery jindy...“

***

Po této události se Rosemary Baxterová zdržovala tři dny pouze doma na farmě a mimo ni vůbec nevycházela. Musela se vzpamatovat z šoku, který prožila v městečku. Už nezůstalo pouze u slovních urážek celé jejich rodiny, u výhrůžek, pokořujících nadávek a opovržlivých pohledů od lidí v Becknell City. Už je bratři Forestovi dokonce fyzicky napadli a to tak surovým a ponižujícím způsobem, že se Rosemary musela divit, kde se v nich stále bere po takové době tolik zloby a nenávisti.

Když se jí vybavily okamžiky, jak se sesypali na Steva a kopali do něj a bili ho, přeběhl jí mráz po zádech. Sotva si ale vzpomněla na chvíli, kdy ji Douglas Forest surově strhl na zem, přičemž mu v ruce zůstala část její halenky a on i ostatní jí pak kopali prach, hlínu a písek do očí, do tváře, do vlasů i na celé tělo, otřásla se děsem a hnusem nad jejich chováním.

A ostatní lidé se jen dobře bavili a zvědavě přihlíželi. Nikoho nenapadlo nebo se neodvážil zastat se zavržené a opovrhované rodiny Baxterů. Baxterové byli v okolí považováni za vyvrhele. Lidé se s nimi nestýkali, izolovali je a nenáviděli je, ač jestli někdo z Baxterů něco spáchal, byl to pouze jejich otec a ten už nežil. Ostatní členové rodiny nikdy nic nikomu neudělali.

Rosemary se neodvažovala domyslet, jak by to dopadlo, kdyby se náhodou u toho neobjevil nejmladší z Forestova rodu, Kevin, který přijel právě z Východu ze školy, kde byl celý rok. Ani ve snu by jí nenapadlo, že právě on by se jí mohl zastat. Nemohla mu zapomenout, jak jí před svým odjezdem do školy jednou zastavil se svými bratry na pastvině. Chytili jí a Kevin Forest jí ustřihl její krásný dlouhý cop. Pak po ní házeli bláto z potoka a sprostě na ní pokřikovali. Tehdy byla odhodlána opustit tento kraj a odstěhovat se jinam, kde by nikdo nevěděl o činu, který měl její otec spáchat a tím uvrhl celou rodinu Baxterů do hanby a opovržení.

Avšak její matka, Carolina Baxterová, stála na svém, že nic nikomu neudělali, proto zůstanou. Neopustí přece farmu, kterou s otcem založila a postavila a kde jsou doma. Stejně by jim za ní nikdo mnoho nezaplatil po tom všem, a kam by se bez prostředků s dvěma dětmi vydala...

Po tomto posledním incidentu ale paní Baxterová začala vážně uvažovat o odjezdu z tohoto kraje.

Rosemary překvapil postoj Kevina Foresta, který se jí jako jediný ze všech zastal a postavil se proti svým starším bratrům i ostatním lidem okolo. Pouze jeho zásluhou se Rosemary a jejímu bratrovi podařilo včas opustit Becknell. Uvědomovala si, že mu nestačila v tom zmatku ani poděkovat. A to jí mrzelo. Sice ho nenáviděla za dřívější urážky a ustřižený cop, ale svým posledním činem jí vytáhl z bryndy a zasloužil poděkování.

Rosemary přemýšlela, proč se jí vlastně Kevin zastal? Proč se nedíval jako ostatní, nebo proč se nepřipojil ke svým bratrům Douglasovi a Scottovi? Možná se jeho chování, za ten čas, strávený na Východě, změnilo....

Rosemary neměla každopádně chuť vycházet nyní mezi lidi. Potřebovali dokoupit zásoby, na které při návštěvě městečka už nezbyl čas, ale nová cesta do Becknell City nepřicházela nyní v úvahu. Rosemary nenáviděla bratry Forestovy za to, jak se k Baxterům chovali a přestala mít ráda i ostatní lidi, protože se jí nikdo nezastal. Cítila to jako velikou křivdu. Všichni v okolí je odsoudili za zvrhlý čin jejího otce a snažili se je odsud vyobcovat. Dříve se svého otce stále zastávala, neboť nemohla uvěřit, že by byl schopen něco podobného spáchat, ale nyní ho nenáviděla také. On zavinil všechnu tu hanbu a příkoří, páchané na jejich rodině po těch tragických událostech před rokem.

Postupem času se jí zdálo, že lidé začali zapomínat, ale Forestové se s tím nemohli stále smířit. Znovu a znovu jitřili nezacelené rány ve svých duších i v duších rodiny Baxterů. Stále tu tragedii připomínali a měli chuť se pomstít. Nestalo se tak dosud jen pro silnou osobnost a respekt místního šerifa Fletchera.

***

V kraji na západ od městečka Becknell City, ležícího na řece Colorado, stály dva velké ranče a několik menších farem. Jednou z nich byla farma Caroliny Baxterové. Největší z rančů patřil rodině Forestových, druhý obhospodařovala a vlastnila rodina Jeffa Travise. Obě tyto rodiny měli rovněž největší vliv v Becknell City.

Druhý den po návratu nejmladšího z rodu Forestů na ranč si Kevina zavolala jeho matka Rachel Forestová. Byla to sebevědomá žena pěkné postavy i tváře. Stále si po tragické ztrátě dcery Lisy a manžela udržovala doma respekt a své tři divoké syny zvládala. V jejich nenávisti k Baxterům je podporovala, neboť rovněž těžce nesla, že potomci toho bastarda neutekli v hanbě z kraje, ale naopak, drze tu zůstali všem na očích. Svojí přítomností v kraji stále připomínali onu tragickou událost, jenž se stala před rokem ve skalách nad kaňonem řeky Colorado.

„Co se to s tebou na Východě stalo, chlapče?“ oslovila Rachel Forestová svého nejmladšího syna. Kevin byl dobře urostlý muž. Jeho hladce oholenou tvář zdobil příjemný úsměv. Měl radost, že je zase doma.

„Myslím, že nic,“ odvětil.

„Ale ano, změnil ses,“ říkala, pátravě mu hledíc do jeho modrých očí.

„Možná jsem jen trochu dospěl....... To sis přece vždy přála...“

„Možná, ale...... nechápu tvé chování po příjezdu do Becknellu. Proč ses zastával té prokleté Baxterovy holky proti svým bratrům? Proti své krvi? Navíc před lidmi!?“

„Jen se mi zdálo příliš nelidské týrat to děvče. Ona přece nic nespáchala...“

„Kevine, rodina Baxterů byla prokleta. Nikdo se s nimi nestýká; jsou v izolaci. Chtěli jsme je donutit, aby odjeli z kraje a navždy nám tak zmizeli z očí. Ale oni mají po tom všem v sobě tolik cynismu a drzosti, že zůstávají. Táta i Lisa se musejí otáčet v hrobech, když to vidí. Proto při památce vašeho otce a ubohé Lisy, jim to tady musíme řádně znepříjemnit, aby to vzdali a utekli. Zabít je a vyplenit jim farmu není řešení. To chtěli udělat tvoji bratři. Ale Baxterům pokoj nedáme! Budeme jim tak dlouho znepříjemňovat život, dokud odsud nezmizí. Pak ještě získáme jejich pastviny, které tvoří klín v našem území.“

„Matko, já se jich nechci nijak zastávat, ale když to děvče strhli na zem a kopali jí do očí prach a písek,....?“

„Neměl ses do toho plést! Tou tvojí rvačkou s Douglasem jsme si udělali jen ostudu. Musíme držet jako rodina pohromadě. Navíc máme v kraji velký vliv a toho musíme využít. Věřím, že se nám podaří, co si usmyslíme...“

„A nešlo by to dohodnout se s nimi po dobrém?“

„Na to zapomeň. Znám tu prokletou, zatracenou chásku víc než ty. Jedině bič by na ně platil.... Budou dělat všechno, jen to ne, co chceme my. Nějak jsi tam v té škole změkl, Kevine.“

„Možná,“ připustil mladík.

„Já z tebe udělám zase tvrdého chlapa. Zase budeš dělat čest našemu jménu.“

„Myslím, že už zůstanu takový, jaký jsem.“

„Nesmíš ale zapomínat na svou sestru Lisu...... Co jí ten zatracený bastard udělal......a na tátu....“

„Já na to nezapomínám, mámo...“

***

Od návratu Kevina Foresta zpět na Západ, uplynul týden. Nejmladší z Forestů si vybral v ohradách bujného hnědáka a projížděl se po okolí.

Objížděl pastviny, patřící jejich rodině, které byly rozsáhlé a na kterých se pásly stovky hovězího dobytka. Jezdil také rád mezi skalisky v okolí Colorada. Celou dobu na studiích se těšil a už se nemohl dočkat, až zase bude v sedle a bude uhánět s větrem o závod po pastvinách. Vychutnával nyní ty krásné scenérie přírody amerického Západu, kde opět byl. Vracel se velice rád zpět domů. Miloval tento kraj.

Dostal od matky týden na to, aby si odpočinul a zase tady zdomácněl. Pak se měl zapojit do práce s dobytkem a koňmi, jako jeho dva bratři, kteří byli předáky každý své tlupy kovbojů.

Rosemary Baxterová měla nápadníka, který se o ní ucházel. Byl jím syn beckellského barmana a majitele jednoho ze saloonů, Ronald Prentice. Ač nechodila na taneční zábavy, a ani v městečku se moc dlouho nezdržovala a neměla žádné přátele, jednou se potkali a krátce spolu na ulici hovořili. Ron pak za ní přijel několikrát na farmu a společně se procházeli a povídali si. Ron byl milý a příjemný společník, ale byl pod vlivem veřejného mínění o rodině Baxterů. Styděl se za svojí známost s Rosemary. Ve městě by se s ní už hovořit ani procházet neodvážil. Ale na farmě jí stále čas od času tajně navštěvoval, protože se mu přes to všechno líbila.

Rosemary se s ním setkávala ráda. Byl jediný, kromě jejich předáka a dvou kovbojů, kteří jezdili u nich na farmě, kdo se s ní nebál ani neštítil pěkně mluvit.

Věděla, že se sice Ron za ní stydí, ale přes to s ním chodila po pastvinách a dovídala se nejrůznější novinky z Becknell City a okolí. Necítila se už tak úplně izolovaná. Někdy jí Ron uchopil na procházce i za ruku, což jí vzrušovalo a líbilo se jí to, ač to dělal velice nesměle.

Toho dne jí opět Ronald Prentice navštívil.

„Slyšel jsem, jak hanebně se k tobě Forestovi bratři ve městě zase chovali,“ začal, když spolu došli ke skalám.

„Hm.... Byli hnusní a odporní. Možná to mámu už konečně přesvědčí a odjedeme nadobro někam pryč.“

„Vzal bych tě někam daleko, kdybys o mě stála,“ navrhl jí Ron. Byl to hubený, asi dvacetiletý mladík, příjemného vzezření. Oblečen byl jako ostatní chlapci jeho věku. „Už jsem ti to přece nabízel několikrát,“ dodal.

„Ano, já vím, ale...“

„Vzal bych si tě,“ zaskočil jí. „Mám tě rád.“

„Oh,....překvapils mě..... Opravdu by sis mě chtěl, Rone, vzít? Mě? Rosemary Baxterovou?“

„Ano... Ale někde daleko odsud, abychom měli klid na šťastný život.“

„Ale já nejsem ještě na vdávání připravena... Bylo by to jistě nádherné, ale je to tak náhlé.... Nevím, jestli bych tě milovala..... Jsi hodný, to ano, mám tě ráda, ale nevím, zda to stačí k lásce...“

„Rozmysli se. Moje nabídka stále platí.“

„Rozmyslím se... Taky záleží na mámě a na Stevovi. Jestli se rozhodnou opustit farmu nebo ne....“ uvažovala nahlas Rosemary a procházela se přitom po boku Rona Prentice.

Její matka věděla o těchto občasných schůzkách, ale ani nic nenamítala. Pouze jí varovala, aby si žádného chlapa nepouštěla příliš k tělu. Rosemary se Rona nebála. Věřila mu. Nikdy si k ní nic nedovolil, až se jí to zdálo být divné, když říkal, že jí má rád a přitom se ani nepokusil jí políbit. Pouze se někdy vodili za ruce. Rosemary, zmítané depresemi z lidí a okolí to ale stačilo. Byla už ráda i jen pro to, že někdo z Becknellu se s ní přes veřejný odpor, opovržení a izolaci jejich rodiny, stýká a rozumí si s ní.

Toho dne spolu seděli ve skalách nad kaňonem až do večera. Do doby, kdy už se slunce, zalité červenou září, začalo dotýkat obzoru. Pak se rozloučili podáním ruky a Ronald Prentice odjel domů; do Beckell City.

Rosemary ještě chvíli stála ve skalách a hleděla dolů do kaňonu, kudy protékala divoce pěnící a hučící řeka, plná peřejí. Také pozorovala nádherný západ slunce. To milovala. Obloha se zalila rudou září a tmavé obrysy skal a stromů na obzoru s ní ostře kontrastovaly.

Když slunce úplně zmizelo za obzorem, chystala se k návratu na farmu, vzdálenou asi jednu míli.

Vtom zahlédla přijíždět jezdce. Mířil k ní. Ulekla se, neboť to nebyl Ronald, ani její bratr Steve, ani jeden z jejich kovbojů, ani předák a blízký přítel rodiny Kent Lucas, který byl v těchto, pro Baxtery těžkých dobách, velkou oporou její matce. Rosemary si uvědomila, že nemá ani žádnou zbraň.....

Mezitím se jezdec přiblížil natolik, že v něm poznala Kevina Foresta.

„Dobrý večer, děvče,“ pozdravil jí a seskočil z koně.

„Jak se máte?“ odpověděla mu nejistě.

„Nepřihodilo se ti něco špatného?“ zajímal se.

„Ne..... Byla jsem se projít a ......už se vracím.“

„Doprovodím tě. Zrovna mám cestu na Baxterovu farmu,“ nabídl jí.

„To nebude třeba,“ odmítla ho a vyrazila pěšky směrem k domovu. Kevin Forest se ale nedal odradit a šel vedle ní, přičemž vedl svého koně za sebou na uzdě.

„Chtěla bych ti poděkovat, že ses nás zastal tam v Beckell City....“ řekla mu po chvíli mlčení.

„To nic nebylo. Musel jsem se stydět za své bratry...“

„Proč jsi to udělal?“ zeptala se. „Proč ses nás zastal?“

„Nelíbí se mi, když někdo ubližuje hezkému a bezbrannému děvčeti,“ odpověděl.

„Hmm.... A kdyby to děvče nebylo hezké, taky by ses ho zastal?“

„Ano,“ usmál se.

„Dříve jsi ale sám bezbranným děvčatům ubližoval. Nevzpomínáš si?..... To už je minulost?“ zeptala se ho kousavě. „Dokonce jsi jim stříhal i copy....“ dodala ještě.

„To už je pryč,“ usmál se rozpačitě.

„To jsem ráda.“

„Byla jsi protivné, nesnesitelné a drzé stvoření... Nyní.....jsi.....nějak jsi dospěla, vyrostla a vyspěla. A já asi taky.“

Chvíli šli opět mlčky.

„Co chceš na naší farmě?“ otázala se. „Není to normální, aby někdo z Forestů zavítal k Baxterům.“

Po celou dobu se na něj neodvážila ani pohlédnout. Byla ve stressu. Bála se ho, protože byli sami v divočině a Kevina znala jako násilníka a divocha. Navíc byl z rodu Forestů. A ti nejvíce, ze všech lidí v okolí, Baxtery nenáviděli a chtěli se jim pomstít.

„Chci si promluvit s tvojí matkou,“ řekl po chvilce.

„O čem?“ byla zvědavá.

„Chci jí něco navrhnout...“

„A co?“

„Proč tě to zajímá?“

„Je to tajné?“

„Nevím,...asi ne.“

„Tak co je to?“

„Jsi moc zvědavá...“

„Nechceš mi to říct?“

„Ale ano,.... Viděl jsem, jak vám tady lidé znepříjemňují život. Chci se dohodnout s tvojí matkou, abyste opustili kraj. Jste trnem v oku mnoha lidem, které to dráždí. Jsme ochotni koupit vaší farmu i dobytek a pastviny.“

„Poslali tě oni, že?“

„Na tom přece nezáleží, jestli mě někdo poslal nebo ne.“

„Nechceme a nemáme proč odtud utíkat!“ vybuchla Rosemary, ač byla ještě před minutou přesvědčena a rozhodnuta utéct z tohoto kraje za každou cenu. „Nenecháme se vyhnat z našeho domova,“ dodala vzpurně, aby dokázala Forestovi, že se nenechají uplatit, ani jinak přesvědčit.

„Myslím to s vámi dobře...“ upozornil jí.

„To známe, jací jste vy, Forestové.“

„Pozor na ústa, ty divoženko z hor!“ varoval jí přísně.

„Nebudu se s tebou vůbec bavit,“ odsekla vzdorovitě.

„Já s tebou taky ne. Budu jednat pouze s dospělými.... ...tedy s tvojí matkou. Ta bude jistě rozumnější...“

Chvíli opět oba zarytě mlčeli a šli vedle sebe k farmě, která se už objevila na obzoru za skupinou smrků, tvořící u farmy malý lesík.

„Chápu, že mi nedůvěřuješ....“ přerušil po chvíli napjaté ticho Kevin Forest. „Chápu, že máš s lidmi nehezké zkušenosti a možná zvlášť nehezké právě s Foresty, ale...“

„To je pravda,“ přerušila ho.

„Hm...Zdá se ti, že....jsou všichni Forestové stejní?“ zeptal se a pohlédl na ní.

„Nevím,....možná ses změnil,“ uznala Rosemary, protože si vybavila scénu z Becknellu. „Ale z jediného dobrého skutku nemohu hledět jinak na člověka, který mi v životě neudělal nic dobrého...“

„To se dá napravit. Chci ti pomoct....“

„Proč bys to dělal?“

„Proč?....Tys přece nic neudělala. Za své otce děti nemohou. Proč bys měla trpět za jeho čin?.... A navíc, jsi hezké děvče,“ řekl a zastoupil jí cestu. Chtěla ho obejít, ale chytil jí za ruce.

„Pusť mě, prosím,“ namítla v obavách.

„Podívej se na mě. Něco ti povím,“ řekl jí a prstem jí zvedl pomalu bradu svěšené hlavy vzhůru. Pohlédla mu krátce do tváře.

„Máš hezké oči....“ zašeptal jí.

Než se vzpamatovala, objal ji a políbil.

„Ne!“ vykřikla, když se vymanila z jeho sevření a z násilného polibku. „Nech mě být!“ varovala ho a její drobná ruka vylétla do výše, aby ho ztrestala za tu opovážlivost políčkem. Kevin Forest ale její ruku zachytil a její divokost zkrotil silou svých paží.

Když se uklidnila, pustil jí.

„Promiň,....“ omlouval se. „Přestal jsem se na okamžik ovládat.“

„Ano.....to jste vy.....namyšlení, arogantní, pyšní a násilní Forestové! Myslíte si, že vám všechno patří! Že si můžete všechno koupit; že si můžete všechno dovolit!.... Jste všichni stejní!“

„Omluvil jsem se přece....“

„To nevadí....tím už to nenapravíš.“

„Uznávám, že jsem to přehnal, ale....nemohla bys…. mě mít alespoň trošku ráda?“

„Ne!!...... Nenávidím tě! Urazils mě.“

„Máš snad jiného chlapce?“

„Co je ti do toho?“

„Jen se ptám...“

„Mám, abys věděl!“

„Dobře,...to je jiná.....nevěděl jsem....nechám tě být. Ještě jednou se tedy omlouvám. Nechtěl jsem tě tak rozrušit a rozčílit. Promineš mi?“

„Ne......a už mě prosím neobtěžuj svojí přítomností.“ usadila ho.

Beze slova se vyšvihl do sedla a jel k Baxterově farmě napřed. V duchu se vztekal. Měl zlost, že se jí zastával. Myslel si, že mu bude věčná, ale ona byla tak tvrdá, hrdá a nepřístupná..... Nechtěla si s ním nic začít. Odmítla ho. Ona......Baxterova dcera...ztracená existence zde v kraji. Odmítla jeho....Foresta...

Nenávidí ji a pomstí se jí, protože o něj nestojí.

„Má prý jiného,....“ uvažoval. „Kdo to může být?“

To děvče ho zaujalo na první pohled v Becknellu, když vystoupil z vlaku. Zalíbila se mu a vůbec v ní napoprvé nepoznal Baxterovu dceru. Zastal se jí proti všem a nyní toho litoval. Urazila jeho ješitnost. Odmítla ho. Vzpomněl si na svůj hýřivý život na Východě a byl zklamán, protože by se býval s ní rád potěšil, jako to dělával s děvčaty ve velkých městech. Bohaté krásky se předháněly mezi sebou o jeho přízeň, ale ona, Baxterova zatracovaná dcera ho odmítla a chtěla mu dát i políček. To se mu snad ještě nestalo. On, Forest, se snížil k tomu, aby se s ní, s dcerou vraha jeho sestry a otce, sešel a hovořil s ní, nabídl jí dokonce svou lásku a ona ho odmítla...

Uznal, že to napoprvé poněkud přehnal, že na ní spěchal, ale to jí neomlouvalo..... Ještě jí ukáže.... Pomstí se jí...

Rosemary se rovněž těžce vyrovnávala s tím setkáním. Blížila se domů a stále si to nemohla srovnat v hlavě. Kevin Forest jí opravdu připadal jiný než ostatní Forestové, ale tím násilným objetím a polibkem zničil všechny klíčící sympatie, které začínala k němu pociťovat.

„Oh, jak byl domýšlivý a pyšný...“ hodnotila ho v duchu. Myslel si, že když se jí omylem zastal ve městě, padne mu snad z vděčnosti do náruče, a nebo se nechá od něj líbat.

„To se šeredně zmýlil!“ zatínala dívka zuřivě pěsti. Uvažovala, proč se jí zastal proti svým bratrům?.... Snad ji v prvním okamžiku nepoznal, a když mu Douglas řekl, o koho jde, už mu bylo hloupé měnit svůj postoj a pomohl jí k útěku z Becknell City. Jinak si to nedokázala vysvětlit. A nyní za to chtěl odměnu..... „Ten hulvát! Ten násilník! Ten sukničkář!...Oh, jak mě k sobě surově mačkal.... Nenávidím ho.“ říkala si. Nejraději by co nejdříve opustila kraj.. Ale to on i všichni ostatní Forestové právě chtějí. To ne. Tu radost jim neudělá. Just tady zůstane. Svědomí má čisté, tak ať se třeba všichni postaví na hlavu.

Rosemary se blížila k farmě. Už z dálky viděla Forestova hnědáka stát u domu.

Zpomalila. Nechtěla se s ním už setkat.

Ve skrytu smrků u farmy se zastavila a čekala, až vetřelec opustí jejich domov. Přemýšlela, o čem asi s její matkou mluví. Proč ho dosud matka nevykázala z farmy? Co tam dělá tak dlouho? Nechce jí ublížit? Byla v hrozné nejistotě, a proto obešla zezadu dům. Oknem spatřila uvnitř sedět u stolu svojí matku, která hovořila s Kevinem Forestem. Rosemary se trochu uklidnila. Chvíli je pozorovala, ač nerozuměla, o čem se dohadovali.

Pak se vetřelec zvedl, rozloučil se s matkou a nasedl

na svého koně.

Dívka se opět schovala, aby jí nespatřil. Teprve když odjel, odvážila se vstoupit do domu.

„Co tu chtěl?“ zeptala se suše své matky.

„Byl slušný..... Navrhoval mi, že by odkoupil naší farmu za dobrou cenu.“

„Snad jsi mu to neslíbila?“ ulekla se dívka.

„Zatím ne, ale .....myslela jsem, že chceš opustit tento kraj?“ podivila se Carolina Baxterová.

„Ano, sama nevím. Přála jsem si hrozně odtud utéci, ale to je to, co právě oni chtějí. Vyštvat nás..... A za co? Možná kdybychom tu ještě zůstali, měli by vztek...“ navrhla Rosemary.

„Já tě nepoznávám, dítě!?“ divila se farmářka.

„Přece se neleknem nějakého namyšleného Foresta!“ snažila se vysvětlit dcera.

„Ale tenhle Kevin se mi zdá ze všech těch zatracených Forestů nejmírnější a nejslušnější. Není tak hrubý a nedává nám najevo takovou nenávist jako jeho bratři a Rachel; jejich matka...“

„Já mám o něm jiné mínění.“ štěkla Rosemary.

„Ale vždyť to byl právě on, kdo se tě ve městě zastal a pomohl ti...“ namítla farmářka.

„Je....je určitě jako ostatní, jen se umí možná lépe přetvařovat. To je vše.“ uzavřela Rosemary rozmluvu na toto téma. O svém druhém setkání s Forestem nemluvila.

Po večeři šla do svého pokoje a ještě jednou o tom všem přemýšlela. Trochu se už zklidnila. Vzpomněla si i na to, jak jí říkal, že jí chce pomoct. Proč by to ale dělal, myslel-li to upřímně? Možná z lítosti? A jak by jí mohl pomoci? Jedině, že by odkoupil jejich farmu - a to nechtěla... To by nebyla pomoc, ale naopak.

Taky říkal, že.....je hezké děvče.... Myslel to doopravdy? Nebo jí jen tak lichotil a pochleboval jí, aby mu snáze podlehla? Nebo aby získal její důvěru a snáze jí pak přesvědčil prodat mu jejich farmu?

A pak....jí chytil, přitiskl jí k sobě a zašeptal jí, že má hezké oči.... To jí už vyvedlo z míry. Na okamžik mu uvěřila a rozechvěla se jí kolena. Vzápětí ale vše zkazil nebo se vlastně ukázal v pravém světle, protože jí násilím sevřel k sobě do náruče a políbil.... V té chvíli se odhalila jeho násilnická povaha a pýcha. Jeho sebevědomí, pramenící z jeho postavení vůči ní a z bohatství Forestů. Tím násilným polibkem jí urazil a ponížil. Přemohl její odpor díky své síle a políbil jí proti její vůli. Nenáviděla i sama sebe, svojí bezmocnost, že podlehla.

Několikrát se k tomu polibku v myšlenkách vracela a náhle se přistihla, že jí ta vzpomínka i trochu rozechvívá. Její pocity byly rozporuplné. Nenáviděla ho za to ponížení a násilí, ale zároveň jí to i vzrušovalo. Byl to první muž, který jí k sobě takhle přitiskl a políbil...

Ne... Urazil jí. Musí ho nenávidět. Sice se jí potom několikrát omluvil, ale to je málo. Důležité je, proč to vše udělal? Myslel si, že si jí může koupit. Že mu snad bude po vůli jen z vděčnosti za to, že jí ve městě jednou pomohl!?

To jí velice rozčilovalo, uráželo a ponižovalo. Rozhodla se, že už se nevzdálí od farmy beze zbraně. Střílet jí otec naučil dobře. Postará se o sebe...

***

Uplynuly dva dny, aniž se co důležitého na velkém Forestově ranči přihodilo. Příští den už měl začít Kevin pracovat se šesti kovboji, kteří mu byli přiděleni k ruce.

Toho večera se na ranč přihnali jeho dva bratři Douglas a Scott se třemi kovboji.

„Matko, připrav horkou vodu a obvazy!“ volal Scott Forest a pomáhal z koně Douglasovi, který byl zmazán od krve.

„Co se stalo? Co mu je?“ ptal se Kevin, který mu přispěchal okamžitě na pomoc.

„Dostal to do ramene.“ zněla Scottova odpověď.

„Od koho?“ zajímal se dále Kevin.

„Od tý Baxterovy čubky!“

„Cože? A proč? Co jste jí udělali?“

„Nic! Vůbec nic.... Jeli jsme na hranici mezi našimi a Baxterovými pozemky a ona začala najednou po nás střílet jako šílená. Asi se pomátla nebo co?....“

„To opravdu přehnala,“ uznal Kevin, mrače se.

Mezitím přinesli ztrátou krve zesláblého Douglase

do domu a svlékli mu zakrvácenou košili. Rána nebyla sice životu nebezpečná, ale dost krvácela. Kulka projela svalstvem pod klíční kostí, a aniž porušila kosti, vylétla zezadu nad lopatkou zase ven.

„Ty nemáš ponětí, co jsou ti Baxterové za bestie.“ otočil se Douglas na Kevina.

„Je to pěkná zmije, ta holka, ale tohle jí nedarujeme.“ hrozila Rachel Forestová, ošetřujíc synovi ránu.

„Jestli tě jen tak bez důvodu střelila, pojedu tam a ztrestám ji.“ rozhodl se Kevin, aby si napravil v rodině Forestů reputaci.

„Počkej ještě, poradíme se, jak se jim pomstíme.“ zarazila ho matka.

„Dobře.“

„Tímhle si podepsala svůj ortel.“ syčel bolestně zraněný muž.

„Opravdu po vás začala jen tak bez varování střílet?“ zjišťoval ještě nevěřícně Kevin.

„Na to vem jed. Naše zbraně byly v klidu, jen jsme projížděli.“

„Nemohu to pochopit.“

„My taky ne. Je to drzost a provokace.“

„Nejezdili jste třeba po jejich pozemcích?“ stále zjišťoval Kevin.

„Ne, jen nám uteklo několik dobytčat, tak je Douglas a hoši otáčeli zpět, ale to bylo jen pár metrů od hraničních kůlů a ona začala střílet jako smyslů zbavená...“

„Zajedu tam, zajdu za farmářkou Baxterovou.“ navrhl Kevin. „Mám s ní rozjednaný ten prodej. Zjistím, co se dá, a...“

„Ne,“ přerušila ho matka. „Mírné vyjednávání už tímto skončilo. Chtějí boj, budou ho mít!“

„Ale co chcete dělat? Nemůžeme je jen tak postřílet!“ namítl Kevin.

„To máš pravdu,“ zklidnila se Rachel Forestová. „Napadlo mě ale něco jiného: Zkusíš tam zajet......máš jejich důvěru.....vylákáš tu čubku ven z jejich farmy, třeba k městu nebo alespoň na naše pozemky a .......uneseme jí..... Stará Carolina pak bude muset něco za ní vyměnit.“

„A co to bude?“ zeptal se se zájmem Scott.

„Baxterova farma i s pozemky, které se nám velice hodí. Zároveň budou nuceni odtáhnout.“

„To není špatný nápad,“ souhlasil Kevin. „Jen si nejsem jist, že mám u ní nějakou důvěru.“

„Zkusíš to. Z nás ostatních na tom není nikdo lépe. Vylákáš jí k Becknellu a tam na cestě ve skalách jí lstí přemůžeš a někam jí zatím schováme. Carolině pak oznámíme podmínky výměny. A pohrozíme jí, jestli někde něco řekne, svou dceru už nespatří.“

„A když nebude chtít vyměnit dceru za farmu?“ namítl Scott.

„Jsem si jista, že jí vymění.“

„Tak i tak té čubce zpříjemníme čekání.“ zasmál se hrubě Scott. „Až se vrátí k matince, její čest nebude stát ani cent...“

Table of Contents

Spustit