RANČ U HADÍ ŘEKY

Příběh z Divokého Západu

napsal

Jiří Pichl

(1990)

Rozsáhlé pastviny v západní části Oklahomy se postupně zdvihaly až do pahorkatiny, přecházející v pohoří. Tam, někde vysoko v horách pramenila říčka, kterou pro její klikatý tok, nazývali osadníci i indiáni: Hadí řeka.

V tomto kraji bylo nepsaným zákonem, že horskými masívy počínaje, bylo po pravém břehu horního toku Hadí říčky území divokých indiánských kmenů a po břehu levém žili bílí osadníci. Překročit tuto pomyslnou hranici, jež Hadí řeka tvořila, bylo velmi nebezpečné jak z jedné, tak i z druhé strany.

Tato klikatá říčka postupně sílila a mohutněla malými přítoky, až se vlévala do řeky Arkansasu. Na jejím horním toku, na úpatí pahorkatiny, leželo městečko Jenkins City. A ještě dále, pár mil proti proudu řeky, se na nevelkém kopci už z dálky tyčila velká kamenná budova ranče. Žila v něm bohatá rodina Malcolmů.

Vůdčí osobností celé rodiny byl zde Norman Malcolm, pětačtyřicátník, svalnaté postavy a sebevědomým, někdy až cholerickým vystupováním. Vlastnil polovinu ranče.

Druhá polovina patřila jeho bratru Arthurovi. Ten byl poněkud menšího vzrůstu, klidnější a vyrovnanější povahy. Žil na ranči se svou devatenáctiletou dcerou Sandrou.

Sandy, jak jí říkali, byla milá, avšak i divoká rozpustilá dívka, ale otce zpravidla poslouchala. Arthur Malcolm naučil dceru dobře jezdit na koni a střílet, aby se dokázala, v případě nebezpečí v tomto divokém kraji bránit. Oba bratři Malcolmové vlastnili, mimo velkého stavení - kamenné haciendy a pastvin s dobytkem, i polovinu saloonu v Jenkinsu. Koupili ho před časem na půl s jedním obchodníkem. A koupě to byla výhodná a dobrá.

Norman Malcolm se staral spíše o chod ranče, o kovboje a dobytek, Arthur o prosperitu saloonu, který byl ve městě jediný. Stál na hlavní ulici a Malcolmové ho vlastnili napůl s Georgem Kingsleyem.

A právě se saloonem byly poslední dobou problémy. Kingsley, společník Malcolmů, chtěl od nich koupit jejich podíl na podniku, který dost vynášel. Malcolmové se však svého podílu nechtěli vzdát za žádnou cenu.

***

Jednoho dne po ránu se chystal Arthur Malcolm s dcerou do Jenkinsu. Měli něco vyřídit v saloonu a hlavně přivést zásoby některých potravin. Náhle se však přiřítil na ranč předák kovbojů Douglas.

„Co se stalo?“ zeptal se ho Arthur Malcolm.

„Kde je Norman?“ vydechl předák.

„Nevím,.....co je?“ ptá se opět Arthur.

„Někdo byl v noci u stáda a do rána nám odehnal asi dvě sta kusů dobytka.“

„Nemáte tušení, kdo to mohl být?“

„Sledovali jsme stopy, ale za průsmykem v horách jsme to museli vzdát, protože jsme zahlédli indiány.“

„Co teď?“ uvažoval Arthur Malcolm.

„Co se stalo?!“ bylo náhle slyšet hlas jeho bratra, přicházejícího do domu. Předák kovbojů mu to opakoval.

„Pojedeme se tam podívat!“ rozhodl Norman Malcolm.

„Myslíš, že by se odvážili ti Čikavové z vysočiny?“ namítl Arthur.

„Nemyslím, že by indiáni odehnali dvě stovky dobytčat, ale musíme to zjistit....Může v tom mít prsty i ten zatr.... ...Kingsley. . . Jedeš s námi?!“ vyzval bratra Norman.

„Zajedeš pro ty věci s Perkensem, Sandy?“ zeptal se otec dívky.Ta přikývla s přáním, aby na sebe otec i strýc dávali pozor.

Oba Malcolmové i Douglas vyšli ven na nádvoří a zamířili k ohradě pro koně. Předák sehnal ostatní kovboje a vyrazili na pastviny podél Hadí řeky k pásu vzdálených šedých skalisek.

Sandra Malcolmová si osedlala koně a našla ve stáji kulhavého Perkense. Byl to starý muž pracující s černou Betty na ranči. Měl na starost údržbu ranče a koně ve stájích a v ohradě.

Vyrazili k městečku.

Sandra měla na sobě jezdecký oblek, stávající z modrých džínsů, bílé krajkové košile a kožené vesty. Na nohou měla vysoké, kožené boty a na hlavě klobouk.

Když dojeli do Jenkinsu, zamířili k saloonu. Sesedli a uvázali koně.

„Hallo, Sandy!“ oslovil jí náhle jeden z mužů, lelkujících na kryté verandě saloonu. „Jak se máš?“

„Jak se máš ty, Jime Wildcate?“ otázala se ho.

„Inu, ujde to,“ odpověděl mladík asi ve věku Sandy, „nechceš s něčím pomoct?“

„Ne, děkuji.“ odvětila Sandra a následována starým Perkensem, vstoupila do saloonu. Mladý muž Jim Wildcat vešel za nimi.

Sandra zamířila k nálevnímu pultu.

„Ahoj Rozo,“ oslovila ženu za pultem, „hledám pana Kingsleye.“

„Je někde nahoře.“ ukázala barmanka na schody.

Sandra s Perkensem se po nich pustili vzhůru, kde bylo několik pokojů pro hosty, přijíždějící z daleka.

Wildcat zůstal dole v lokále a poručil si whisky.

Když Sandra vstoupila do chodby v horním patře, potkala kuchařku, která tu vařila a myla nádobí. Bylo to menší mladé děvče, asi o čtyři roky starší než ona.

„Ahoj Nelly.“ pozdravila jí.

„Ahoj Sandy,. . .jdeš za Kingsleyem?“

„Ano. Jdu si pro týdenní podíl.“

„Poslyš, Sandy,“ řekla tiše kuchařka Nelly a rozhlédla se opatrně kolem. „Kingsley vám nedává zdaleka všechny peníze, které vám náleží. Nechává si o mnoho více. . . . Ale nech si to prosím tě pro sebe, že to máš ode mne! On by mě zabil. Říkám ti to jen, protože jsi mi minule taky pomohla… Dejte si na něj pozor. Mluvil tuhle s tím rváčem Duncanem o Malcolmech. A vůbec nic pěkného. Chce celý saloon pro sebe...“

„Díky.“ zašeptala Sandra vděčně a Nelly pokračovala dále po schodech.

Dívka s Perkensem zaklepali na konci chodby na dveře kanceláře.

„Vstupte.“ ozvalo se zevnitř.

Georg Kingsley seděl křesle a pokuřoval. Byl to na pohled hezký, asi čtyřicetiletý muž, s černým knírem, uhlazenými vlasy a ve tmavém obleku. Na nohou měl naleštěné jezdecké boty se stříbrnými ostruhami. Z pod saka mu vyčnívalo pouzdro s revolverem.

„Jak se máte?“ pozdravila Sandra.

„Jak se máte?“ odpověděl on a sundal líně nohy ze stolku.

„Tatínek mě posílá pro peníze za minulý týden.“ řekla.

„Hmm.“ zabručel Kingsley a sáhl pro naditou peněženku. Odpočítal bankovky a položil je na stůl před sebe. „Poslyš, Sandy, ty jsi rozumné děvče. Přemluv otce a strýce, ať mi nechají svůj podíl na tomto domě. Mají s tím beztak dost starostí a žádné velké peníze z toho nejsou. . .“

„A proč vy ho chcete celý? S mnoha starostmi a málo penězi?“ zeptala se ho jemně ironickým tónem.

„Právě proto, že je za to málo peněz, tak se nechci ještě dělit.“ vysvětlil jí a dodal: „Vyplatil bych je!“

„Já jim to řeknu.“ slíbila a natáhla ruku pro peníze. Avšak Kingsley po nich sáhl dřív.

„Počkej ještě.“ zarazil jí. „Ještě jim vzkaž, ať se rozmyslí rychle a hlavně kladně. Jinak mě naštvou a budou svý tvrdohlavosti litovat. . . . .“ Kingsley podal zaražené dívce peníze se slovy: „Můžete jít!“

Starý Perkens, který jen poslouchal a neřekl ani slovo, otevřel dveře a vyšli se Sandrou na chodbu. Podívali se na sebe a pak vstoupili do lokálu.

„Máme koupit pár lahví whisky.“ připomněla mu

a podala bankovku.

„Napiješ se se mnou?!“ chytil jí pojednou u baru ze zadu za rameno Jim Wildcat.

„Ne, děkuju.“ odmítla zdvořile.

„Ale to mně mrzí!“ pokračoval a podával jí sklenku. Měl už trochu upito.

„Nebudu pít!“ zvýšila hlas a odvrátila se od něj. Vtom hukot v saloonu utichl. Vstoupil obávaný rváč Duncan, s holýma rukama, beze zbraně. Avšak jeho svalnaté a potetované paže hovořily za vše.

„Hej ty, kulhavej!“ oslovil Perkense, který se měl k odchodu. „Dej mi jednu tu lahvičku!“

„Kup si.“ odsekl nebojácně Perkens.

„Nemám za co . . . Alespoň mi dej napít!“ vyzval ho Duncan hrubě.

„Nemám teď zrovna čas.“ namítl Perkens.

„Napiješ se se mnou, se starým námořníkem, kulhavej vlku!“ rozkázal nesmlouvavě Duncan.

„Nechte ho být!“ vyzvala siláka Sandra, když chytil nebohého Perkense za košili pod krkem.

„Vy se do toho nepleťte, slečno!“ varoval ji a smýkl starým mužem k baru tak, že Perkens padl na zem, až to žuchlo a dvě lahve mu vypadly z rukou a rozbily se.

„No vidíš, ty starej nešiko, co děláš!“ zasmál se Duncan.

„To si zodpovíte!“ vykřikla bojovně Sandra a postavila se před obra.

„Uhni stranou!“ zařval na ní.

Neuhnula. . . . Jen ustoupila o krok a pohlédla do sálu. „To mu nikdo nepomůžete?!“ zeptala se třesoucím se hlasem mužů, sedících tiše za stoly. Duncan se ale do sálu vyzývavě podíval svým zamračeným pohledem a nikdo se ani nepohnul.

Perkens těžce vstal.

Duncan chytil náhle dívku za ruku a smýkl jí stanou. Sandra odlétla až ke stolům, kde jí jeden z mužů zachytil.

„Halo, Duncane, nechte toho starýho ubožáka, vždyť po vaší jediné ráně zcepení a už se nikdy neprobere.“ ozval se Wildcat. Ale obr si ho ani nevšiml. Přistoupil k Perkensovi a chytil ho opět za košili. Jednou rukou ho zvedl do vzduchu a posadil na nálevní pult. „Tak co, starej, napiješ se se mnou?“ otázal se hrozivě a rozmáchl se.

„A-ano.“ zakoktal stařec a poslední láhev, kterou svíral v ruce, položil na stůl vedle sebe.

„Otevři to!“ vyzval Duncan barmanku.

Všichni ostatní sledovali beze slova toto hrůzné divadlo. Duncan zvedl láhev k ústům a napil se. „Napij se taky, dědku!“ přikázal pak Perkensovi.

„Já nemám žízeň.“

„Já se tě neptám, zda máš žízeň nebo ne! Říkám napij se! Na moje zdraví!“ vykřikl Duncan a chytil ubohého starce za vlasy. Pak vzal lahev a obrátil mu jí do úst. Držel ho zakloněného a donutil ho skoro polovinu lahve whisky vypít.

„Nechte ho být. . . . Chlape mizerná!“ vykřikla bojovně Sandra a vytrhla se mužům, kteří se snažili držet jí zpět.

Když začal Perkens kašlat a dávit se, Duncan ho pustil a prázdnou láhev hodil pod stůl.

Sandru, blížící se k pultu zachytil Wildcat.

„Ty se tady okolo mě moc nemotej, ty Malcolmovic štěně, nebo ti dám taky jednu vypít!“ zahrozil jí Duncan a zasmál se: „To bys potom panečku vyváděla. . .“

Perkens mezitím slezl ze stolu a odpotácel se ke dveřím.

„To si zodpovíte!“ zasyčela na obrovu adresu Sandra a otočila se ke dveřím rovněž. Duncan se smál a s ním celý lokál.

Perkens se venku belhal ke koni. Nemohl vylézt do sedla. Vyšel i Wildcat a posadil ho tam.

„Díky, Jime Wildcate.“ řekla mu Sandra a vyšvihla se do sedla svého koně. Měla ještě něco nakoupit, ale rozhodla se, že raději doprovodí opilého Perkense na ranč.

„Mohu jet s vámi.“ nabídl se Wildcat.

„Ne, díky.“ řekla Sandra a vyrazili.

***

Večer se oba Malcolmové s mužstvem vrátili z hor bez úspěchu. Dobytek zmizel beze stop.

Sandra vyprávěla otci a strýci vše, co se jí v Jenkins City přihodilo.

Dlouho do večera se pak Malcolmové radili o osudu saloonu a rozhodli se, že svůj díl Kingsleyovi nenechají a navíc si posvítí na jeho účty. . . .

***

Druhý den ráno se vypravil Arthur Malcolm s dcerou znovu pro zásoby, které Sandra nestihla koupit.

„Mohl bych jet s vámi, pane?“ zeptal se Malcolma před domem kovboj Reynolds.

„Proč?“

„Něco tam potřebuju.“

„Co?“

Reynolds vyhrnul košili a Malcolm i jeho dcera spatřili, že má okolo těla omotán bílý hadr. Na boku byl rudý od krve.

„Co se ti stalo?“ podivil se Malcolm.

„Byl jsem včera večer ve městě. Popíjeli jsme v saloonu s hochy a když jsme pak nasedali na koně, někdo po nás ze tmy střílel. Dostal jsem to já. Burton a Bronson prohlédli ulici, ale nikoho nenašli, tak jsme jeli domů. . .

Nic to není, ale dost mi to teče, tak chci zajet do města za doktorem...“

„Dobrá, pojeď s námi.“ rozhodl zasmušile Malcolm a pomohl kovbojovi do sedla. Vyrazili.

Raynolds byl asi třicetiletý křivonohý kovboj, dobře Malcolmům sloužící. Sandra ho ale neviděla moc ráda. Vždy, když jí potkal, podivně po ní koukal a stále se záhadně usmíval. Zdálo se jí, že se jí snaží očima prokouknout naskrz. Někdy mluvil před ní i dvojsmyslně a zdálo se jí, že to nemyslí slušně. Když šla třeba jen kolem něj, cítila jeho pohled stále v zádech. Jinak jí ale nikdy nic neudělal, proto k němu nebyla nijak nepřátelská. Ale neviděla ho moc ráda ve své blízkosti. Nyní ho však litovala a cítila s ním. Zároveň měla trochu strach z toho všeho, co se v poslední době okolo ní dělo. Někdo jim krade dobytek, střílí po kovbojích, Kingsley hrozí, a ten Duncan. . .

Když přijeli do města, Raynolds zamířil k domku doktora Smitha, Arthur Malcolm s dcerou do obchodu. Nakoupili nějaké nářadí a Sandra si vybírala látku na šaty. Blížila se totiž první neděle v novém měsíci a to se vždy pořádala v Jenkinsu taneční zábava. A Sandra si chtěla ušít nové šaty, aby se líbila.

Nakonec zašli do saloonu.

„Je tu George Kingsley?“ oslovil Sandřin otec barmanku Rozu.

„Je.“ přikývla a odběhla pro něj.

„Jak se máš, Arthure?“ začal Kingsley, když sešel po schodech dolů do lokálu.

„Za pár dní bude zase zábava. . . . Přijedeme to tu připravit v neděli v pět.“ řekl Arthur Malcolm.

„Dobrá.“ souhlasil Kingsley. „A jak jste se dohodli s Normanem?... Když tu budete v neděli jako spolumajitelé naposled, dám vám podíl i za celý příští týden a dva tisíce k tomu.“

„To je nesmysl!“ nesouhlasil Malcolm. „Nic ti nenecháme. Bude to napůl nebo dám dva tisíce já tobě, když se ti to takhle nelíbí!“

„Jak chceš, Arthure, ale až mi dojde trpělivost, nedostaneš nic!“ zvýšil hlas Kingsley.

„Chceš vyhrožovat?“

„Ber to, jak chceš!“

Arthur Malcolm se otočil a odcházel, následován dcerou. Nevšiml si, jak dal Kingsley rukou komusi znamení do lokálu. Vzápětí jeden z mužů u vchodu natáhl nohu do cesty a Malcolm přes ní upadl na zem. Rychle vstal a na muže se vrhl. Chytil ho pod krkem a vytáhl ho od stolu se slovy: „To jsi přehnal Sullivane, mě podrážet nohy!“

Avšak muž, jménem Sullivan vrazil Malcolmovi ránu pěstí do břicha. Ten bolestí hekl a jak Sullivana držel, smýkl jím na zem.

Náhle se však za ním zjevil rváč Duncan. . .

„Tati, pozor!“ varovala otce dcera. Duncan jí ale odstrčil, chytil překvapeného Malcolma a mrštil jím prudce mezi kovboje, sedící za stoly. Malcolmovo letící tělo pobouralo několik židlí a stolů a srazilo z nich sklenice s drinkem.

„Napadnul jsi mýho parda Sullivana.“ řekl mu Duncan na vysvětlenou.

„Vždyť mu podrazil nohy!“ rozčileně vykřikla Sandra.

„To se ti něco zdálo! Viděl to snad ještě někdo?“

V lokále bylo ticho. . . .

„Ale. . . . . „

„Vypadněte ven!“ přikázal jí Duncan.

Mezitím její otec vstal, přistoupil k Duncanovi a řekl: „To tě bude mrzet!“

Rváč se zasmál, ale vzápětí mu smích ztuhl na tváři, neboť hleděl do ústí Malcolmova revolveru. Než se ale kdo nadál, Sullivan do Malcolma zezadu prudce vrazil a když jeho tělo zavrávoralo, Duncan přiskočil a ruku s revolverem mu srazil k zemi. Zahřměl výstřel, ale kulka se zavrtala jen do dřevěné podlahy.

Duncanova pěst vylétla prudce vší silou proti Malcolmově bradě.

Otec Sandry byl vymrštěn do vzduchu a dopadl tvrdě

k nálevnímu pultu. Revolver se válel na zemi.

Sandra se na Duncana vrhla a začala do něj mlátit svými malými pěstmi. Obr se otočil a dal jí facku, až dívka odlétla. Rozzuřena sáhla po otcově revolveru, který ležel náhle před ní. Avšak Sullivan jej včas odkopl a dívku chytil do své náruče.

Otřesený Malcolm vstal a vrhl se nerozumně proti Duncanovi. Ten ho opět srazil k zemi svou velkou pěstí.

Nikdo z mužů v lokále; ani Kingsley se svými muži se ani nepohnul.

Sullivan se snažil Sandru políbit. Ona se bránila, ale docházely jí síly. Sullivan jí zkroutil ruce za zády a natlačil jí zády ke stěně.

Vtom se rozlétly dveře saloonu a v nich se zjevil kovboj Raynolds s revolvery v rukou. Mířil na Duncana a Sullivana. „Ani hnout!“ vykřikl.

Sandra využila jejich leknutí a v posledním okamžiku se Sullivanovi vytrhla a přeběhla po bok otce. Pomohla mu vstát a došli k Raynoldsovi, který držel lokál v šachu. Když Malcolm s dcerou vyšli ven, rychle je pozpátku následoval, stále míře do saloonu zbraní.

Sandra pak pomohla otřesenému otci i postřelenému kovbojovi do sedel. Nakonec se sama vyšvihla na svého koně a pobídli svá zvířata do trysku. Zamířili ven z města.

***

Příštího dne cválala od Malcolmova ranče skupina jezdců směrem k Jenkinsu. Byla to trestná výprava složená z bratrů Malcolmových a všech jejich kovbojů s předákem Douglasem v čele. Jen Raynolds zůstal doma, aby hlídal ranč.

Skupina přijela do městečka a všichni její členové hledali Duncana a Sullivana.

Sandra Malcolmová dlela mezitím na ranči. Byla jí dlouhá chvíle, tak si osedlala svého koně. Chtěla ho vyvést ze stáje, když pojednou uslyšela za sebou kroky. Ohlédla se a spatřila za zády kovboje Raynoldse.

„Co chcete?“ zeptala se překvapena.

„Nic, chci být jen blízko vás.“

„Proč?“ podivila se.

„Jen tak.“

„To je divné, ne?“

„Proč?“

„Sice jste nám dole v saloonu pomohl v pravý čas, ale to vám nedává žádná práva ani výhody...“

„Líbíte se mi.“ řekl směle a zahleděl se na ní dlouze až vyzývavě.

Sklopila oči. Zdálo se jí, že jí svléká pohledem. Vzala za uzdu svého koníka a chtěla ho vyvést ze stáje. On jí však rukou zahradil cestu.

„Co je?“ otázala se udivena jeho drzostí.

„Nikdo tu není.“ říkal pomalu s podivným úsměvem a pohlédl na slámu v rohu stáje. Rozzlobila se a prudce vyrazila vpřed. V poslední chvíli uhnul a nechal jí projít.

Venku se vyhoupla do sedla a vyjela z ranče. Projížděla se po pastvinách v okolí. Přemýšlela o mužích, kteří byli do ní pobláznění. O divokém kovboji Raynoldsovi, který byl statečný a věrný jejich ranči, ale bála se ho, neboť tušila, že by byl schopen ji ve stáji svým jednáním urazit nebo dokonce znásilnit.

Rovněž se zamýšlela nad mladým hochem Wildcatem, který sice dost pil, ale několikrát se jí zastal a byl i docela hezký. Také Sullivan, Kingsleyův nohsled by ji jistě chtěl, neboť v saloonu se snažil surově ji přemoci a políbit. Měl při tom tak vášnivý pohled a tiskl ji silou k sobě, že jí bylo hanba. Ale naštěstí se mu vysmekla. Uvědomila si: Kdoví, jak by to tehdy dopadlo, kdyby nebyl přišel Raynolds. . . Ale Sullivan byl o dost starší a Sandře odporný. Při pomyšlení na něj se otřásla a přeběhl jí mráz po zádech.

Wildcat, stále lelkující po městečku a snad nikde nepracující i jejich kovboj Raynolds jí nebyli přímo sympatičtí, ale rovněž ne odporní. Snažila se je více poznat. Někdy si přála ve skrytu duše, aby se do někoho zamilovala. Vždyť už jí bylo devatenáct a žádného chlapce ani muže dosud neměla, ačkoliv její vrstevnice již každá nějaké to dobrodružství prožila.

Její otec jí stále říkával, že má dost času. Asi měl pravdu, protože by nechtěla dopadnout jako její kamarádka Joy Lextwoodová, která šla z taneční zábavy s opilými kovboji a nyní je těhotná. Sice si jí vzal Rick Butley, ale s tím to jistě nevyhrála. Je ošklivý, peněz moc nevydělá a dost jich prohraje v kartách nebo propije. Jednou Sandra mluvila s Joy a poznala, i když jí to kamarádka neřekla, že není šťastná. . . .

Sandra chtěla prožít něco pěkného s některým z chlapců, ale oni většinou mysleli hned na to jedno a to samé, na sex. Sandra si to představovala jako romantické přátelství, postupně přecházející v krásnější vztah. V lásku, ve které pak postupně přijde řada i na erotiku, po které chlapci tak touží. Sandra nebyla žádná puritánka, ale nechtěla nic uspěchat. Když chodívala s ostatními děvčaty na taneční zábavy, hodně chlapců s ní tančívalo, a když jí k sobě slušně tiskli při tanci, líbilo se jí to a vzrušovalo jí to, ale nedávala nic najevo.

Nyní toužila po nějakém hezkém vztahu, ale trochu se i bála. Největší zájem o ni projevoval Wildcat a Raynolds a ona nevěděla, jak by se zachovali, kdyby jim naznačila, že mají určitou naději. Přemýšlela, má-li to zkusit a dát jednomu z nich přednost, nebo je stále chladně odmítat a držet si muže raději dále od těla. Také se bála zklamání. Před rokem se jí velice líbil kovboj od sousedů Benji Hardy. Byla to ale jen taková platonická láska. Nikdy na ni nepromluvil, ani s ní netančil. Pak se oženil s Peggy s Jenkinsu. Sandra tehdy prožila své první zklamání. Tolik se jí líbil, ale ona ho vůbec nezajímala. . . .

V posledních dnech však Sandru více rozrušily události okolo sporů s dobytkem a saloonem. Měla strach o zdraví a životy otce a strýce i kovbojů z ranče u Hadí řeky. . .

Z přemýšlení jí náhle vytrhla skutečnost, že spatřila v dálce u stáda několik jezdců, kteří se snažili dobytek rozehnat a rozdělit. Poznala ihned, že to není nikdo z jejich kovbojů. Ti jsou navíc všichni v Jenkinsu.

Sandra se rozhodla, že je musí co nejdříve

o zlodějích u stáda uvědomit, a proto pobídla svého koně směrem k městečku.

***

Norman a Arthur Malcolmové se svými muži projížděli Jenkins City a hledali Sullivana a Duncanana, aby je ztrestali. Nikdo je ale ve městě neviděl.

Rozladěni zastavili nakonec znovu u saloonu a vstoupili dovnitř.

„Neobjevili se tady ještě?“ zeptal se ostře Norman Malcolm Kingsleye, stojícího klidně u baru a popíjejícího whisky.

„Ne, nebyli tu.“ odpověděl společník Malcolmů úsečně s ironickým posměškem.

„Kingsley, jestli je kryješ nebo schováváš, tak si nás nežádej!“ varoval společníka Arthur Malcolm. Kingsley se jen pousmál.

„Nalej všem našim kovbojům whisky.“ poručil pak barmance Norman a opřel se o nálevní pult.

***

Sandra Malcolmová mířila k saloonu. Zarazila před ním koně a krásným plavným skokem byla dole ze sedla.

Vtom se ulekla, neboť stála tváří v tvář dvěma indiánům, což tu nebývalo zvykem. Rudoši však stáli a nejevili známky nepřátelství. Vyšší z nich, zřejmě náčelník zrovna komentoval s obdivem její skok ze sedla. Krátce jí pohlédl do tváře. I ona jemu. Byla to tvář divocha, ale cítila v ní i cosi ušlechtilého a hrdého. Ten pohled trval jen okamžik, protože oba indiáni zamířili do saloonu.

Sandru napadlo, že jsou velmi odvážní, protože pouze výjimečně zavítali do Jenkinsu indiáni a už vůbec ne jako svobodní muži. Jen několikrát viděla rudochy v Jenkinsu, ale vždy v poutech před popravou.

Mladý náčelník s čelenkou s orlími pery a v bohatě vyšívaném obleku z jelení kůže, vstoupil, následován druhým indiánem, do saloonu. Sandra je váhavě následovala.

Když vstoupila, uviděla oba indiány stát uprostřed zakouřené místnosti a slyšela podrážděný hlas svého strýce.

„Vypadněte ven!“ křičel na rudochy Norman Malcolm. „Tady nemají rudí psi co dělat!. . . . Jak se opovažujete mi přijít ještě na oči?! Dobytek mi kradete a ještě si sem drze dovolíte jen tak přijít?!“

„Vždyť nevíme, jestli to byli indiáni nebo ne.“ poznamenal Arthur Malcolm.

„Ještě se jich budeš zastávat, ne? Málo pobili našich lidí za Hadí řekou? Jestli kradli oni nebo ne, to je teď jedno. . . Táhněte odtud, rudé kůže, dokud je čas!“ křičel na ně Norman a v jeho ruce se záhy objevil revolver.

Sandra stála bez hlesu u dveří a nezmohla se na slovo. Nikdo si jí dosud nevšiml.

„My přijít koupit ohnivá voda bledých tváří.“ řekl náčelník lámanou angličtinou a ukázal valoun zlata, čímž všechny ohromil.

Vtom jeden z Kingsleyových mužů, sedících za stolem, chňapl po valounu a vytrhl jej indiánovi z ruky. Jeho druh se však vzpamatoval dříve a vytrhl nůž, kterým se po zlodějovi rozehnal.

Avšak vtom zahřměl výstřel a indián klesl bez hlesu na dřevěnou podlahu s prostřelenou hrudí. Normanu Malcolmovi se kouřilo z hlavně revolveru.

Náčelník si ho krátce prohlédl hrozivým, nenávistným pohledem a náhle vytasil svůj tomahawk, párkrát jím mávl kolem sebe a udělal si místo.

„Zadržte!“ zvolala náhle Sandra.

Všichni se na ni podívali, i náčelník.

V té chvíli však třeskl druhý výstřel z Normanovy pistole a náčelník padl k zemi. Vzápětí ale vyskočil a všichni spatřili v jeho boku krvavou rýhu po kulce, která mu k jeho štěstí, prolétla jen masem.

Sandra se vrhla vpřed mezi strýce a indiána. „Vždyť vám nic neudělal! Nemůžete ho jen tak zavraždit!“ vykřikla zoufale na indiánovu obranu.

„Pryč!“ vykřikl na ni Norman. „Teď už ho musím dorazit!“

Avšak náčelník využil zmatku a vyrazil jako střela ze saloonu. Několik mužů se vrhlo za ním a ozvalo se pár výstřelů. Rudoch ale pádil nahoru ulicí, krčící se na hřbetě svého hřebce.

„Co tady děláš?!“ spustil na Sandru otec, když se vzpamatoval.

„Zloději nám kradou dobytek!“ vysvětlila.

Ta věta stačila…. Všichni Malcolmovi muži vyskočili do sedel a vyrazili k pastvinám, patřícím k ranči u Hadí řeky. Vpředu se hnal Norman Malcolm. Sandy jela v prachu za nimi, se svým otcem.

Norman s kovboji se jim ale brzy ztratili z dohledu. Cválali tryskem za zloději dobytka.

Brzy bylo slyšet z pastvin střelbu. Kovbojové zloděje vyplašili. Ti se dali před přesilou na útěk.

Když přijel Norman Malcolm, následován svými kovboji ke stádu, byli už zloději pryč. Stádo bylo celé, jen trochu zmateně pobíhalo. Chtěli zloděje pronásledovat, ale jeden z kovbojů objevil opodál ležícího muže. Byl to zloděj dobytka, kterého trefila jedna ze střel.

Norman s ním zatřepal. Muž nebyl ještě mrtev. Nikdo ho neznal. Po chvíli se probral a zíral nepřítomně do tváří kovbojů.

„Kdo vás poslal?“ zeptal se důrazně Norman.

Muž nic neřekl. . . Vůbec nereagoval.

„Kdo vás poslal, krást tady dobytek!?“ vykřikl opět Norman. „Jestli neodpovíš, ustřelím ti hlavu!“ zahrozil a přitiskl svůj revolver k nosu umírajícího zloděje. „No tak, kdo vás najal? Kdo vás platí? Kdo za tím vším je?! Nerozumíš?. . . . Kdo vás sem poslal krást?!“

„. . . . Kingsley. . .“ zašeptal s námahou muž a zemřel...

***

Table of Contents

Spustit