RUINY UBITÉ LÁSKY

Valerie Theriel

Věnováno:

přeživším v ruinách lásky s rozemletým srdcem,

s přáním, aby se našel ten, kdo vyslyší jejich…

Volání

Staň se mým světlem v temnotách,

podej mi ruku, já mám strach.

Bolest a samota mou duši drtí,

vyrvi mě, prosím, z náruče smrti!

Nechci se v ruinách trápit a bát,

bezmocí nechat se ovládat.

Volám tě, pomoz mi bláhově snít,

naději ztracenou oživit.

V ruinách

V ruinách žití undina smutně sedí,

vzpomínky na mládí jí v očích slzy rodí.

Ó, Pravdo, pročpak všechno ničíš?

To ne já, moje milá!

Leč lidé, kteří se mne bojí.

Však tehdy mlčet, nezamkl by

král křížový ji v městě ruin,

řetězem zloby obehnaným,

ať nic nemůže tam a ani ven.

Tam válku zuřivou teď vedou…

Před zrcadlem undina si vlasy češe,

do očí zářících, jež lidi děsí, hledí.

Ó, Lásko, proč mě vždycky zraníš?

To ne já, moje drahá!

Leč lidé, kteří se mne straní.

Však tehdy mluvit, tak svatyně lásky,

nemusela by v hlubinách být skrytá,

za hradbou tajností a předstírání,

ať nic již nedostane se z ní ven.

Tam je to, nadevše jí cenné…

Své svůdné tělo undina si halí,

oděvem v barvě krve sytě rudé.

Svědomí moje, pověz mi, jsem zlá?

To ne ty, vílo, ty jsi čistá!

Leč lidé hřeší, protože jsou slabí.

Však nyní mlčet, není to snad hřích?

O pouhých slovech ale pravda není,

když nechce věřit umanutý tvůrce

zámku svých iluzí, jež po léta si hýčká.

To není cesta z kruté sudby osamění…

Tvář nestárnoucí undina si hladí.

Ó, Bože, řekni, k čemu je mi krása?

Když duši moji za ošklivou mají.

To ne, ty nejsi žádná zrůda!

Leč lidé haní, protože jsou slepí.

Však nyní mluvit, není to snad správné?

Ne, když král křížový nepřeje si slyšet,

jen řetěz zloby více utáhl by tobě,

až do krve a starých ran by se ti zaryl.

To není hrdinství, přivolat sobě zkázu…

Na loži z chladu proher undina již spí

a noc co noc sen stejný zdát si nechá,

že pravda s králem srdcovým se zjeví,

pak zámek iluzí se pod její vahou zřítí

a město ruin obrátí se v prach…

Však promluvíš a přijdeš, můj srdcový králi?

Čtenář

Čteš mě… Něžně…

Kroniku mého žití s vykreslenou duší,

po spoustě roků objemnou a ohmatanou,

od mnoha čtenářů i psavců neurvalých,

dnes opět opatrně zvedáš v pažích.

Ač vazbu má již notně oprýskanou,

nebloumáš nadále již v knihkupectvích,

jak ti, co stále za novinkou týdne slídí,

cedule s nabídkou bez povšimnutí míjíš.

Příběh ten pro druhé až příliš dramatický,

se zatajeným dechem opětovně louskáš,

obrazy rysů, děsivé hloubky v sobě skrývající,

k dalšímu zkoumání tě jediného přilákají.

Zatímco druzí kvapně vraceli jej knihovnici,

ty obal veřejného půjčování ihned jsi mu sňal,

již dlouho u tebe má čestné místo na polici,

pokoj v tvém srdci jemu navždy domovem se stal.

Den za dnem s láskou prodíráš se neveselým čtením,

obracíš stránky, zbrocené potem a ulepené krví,

význam slov luštíš, kde potoky slz inkoust smyly,

zkroucené listy, vínem žalu zlité, trpělivě rovnáš.

Zážitky velí nitro skrýt za neprostupnou stěnou,

však očím, které září pochopením, těžko se mi brání,

v laskavých rukou stávám se zas knihou otevřenou,

pro tebe bestseller, co pro jiné je horor k nekoukání.

K částem s popisy mojí duše stále dokola se vracíš,

co počmárala bolest černou tuhou, mažeš pohlazením,

kde stopu nechá štěstí s tebou, tma minulosti svoji sílu ztrácí,

kronika utrpení se zápisy tvými v román věčné lásky mění.

Něžně… Čteš mě…

Pomalu zkoumáš schránku mého bytí,

již spoustu roků neměnnou, však odvrženou,

slepotou přebíravců, strachem necitelných,

ty jako poklad láskyplně svíráš v pažích.

Od hlavy k patám odhaluješ stránky,

dlaní i ústy v hloubi tajemství se noříš,

v doteku listí dvojí hladké kůže šustí,

poslední bariéru mezi námi blízkost boří.

Svítání odhaluje čtení, spánkem odložené,

dvojicí v objetí však příchodem svým nevyruší,

v pasáži rozepsané ráno zvědavé se dozví,

jak naše duše propojené právě létají si…

…v ráji.

Umírám

Já, láska…

Hřejivé pouto z úcty, něhy a milostné vášně,

malbami, slovy, v písních oslavované…

Pro koho ještě skutečná jsem?

Chrám, kde jsem bohyní, je prázdný,

uvadly symboly mé, růže rudé,

nové už dlouho nikdo nepřinesl.

Kde jsou mí věřící - co uctívají?

Podlaha svatostánku mého pokryta je,

mrtvými motýly zaprášených křídel,

co cestou mezi dvěma lidmi umrzají,

když bezcitnost krutá na ně dýchne.

Smutná a zvědavá se vydám do světa,

a vaše modly spatřím, jež mne nahradily,

tři harpyje, co zobáky a drápy zarývají,

do láskyplných přání - vše čisté pokálí.

Jejich skřek ohyzdný v uších vám zní,

přehluší volání milujících srdcí.

A jejich jména jsou:

strach z citů, vděčnost, povinnost.

Já muže vidím, co zcestoval svět,

a ve všem úspěšný je, avšak sám,

nedokáže se oddat citům,

protože bojí se o svou svobodu.

A kolik takových je?

Co věří v zotročení láskou…

Nebohé ženy, jež je milují!

Jen trpí…

Já ženu vidím, jak se o rodinu stará,

však její srdce u jiného dlí - tam v dálce,

tu ruce maličké zas kolem krku drží,

co řeknou lidé, když cit k muži zvolí?

A kolik takových je?

Co pro ně závazky přednost mají…

Nebozí muži, kteří čekají na ně!

Však marně…

Já člověka vidím, na kolenou,

před křížem, či symbolem jiným,

věří, že Bůh ho spasil, je mu vděčný,

a ve všem věří řeči přikázání.

A kolik takových je?

Co myslí na duchovno, vidí ve mně hřích…

Den za dnem stále víc.

Nebozí ti, kteří jim dají lásku!

Ubohý člověče, copak to nevidíš?

Že odevzdání neznamená zotročení!

Že děti jednou vyrostou a opustí tě!

Že důkazy jsou pouze dobra v lidech!

Ne rozum, ale srdce má tě vést!

Ne dítě, ale partner má ti být vším!

Ne modla v nebi, ale člověk pomůže ti!

Až budeš klečet v bahně na kolenou…

Je mnoho model, které uctíváte,

co hlasy vašich srdcí přehluší,

berličkou zlozvyků zastíráte slabost,

když strach z bolesti udeří - jak smutné…

Vracím se do chrámu bez naděje,

zklamaná, s lítostí…

U jeho vchodu ženu vidím,

pokleká přede mnou.

Má v očích bolest, ale nebojí se,

vztahuje ke mně dlaně otevřené,

na jedné jí motýl citu umírá,

na druhé vadne rudá růže …

Byly to dary - náhle u ní hynou,

ač pečuje o ně ze všech sil,

a její pohled prosí: Oživ mi je!

Přání své slzami podpoří…

Já ale mlčky odvracím tvář…

Vstupuji do chrámu a dveře zavírám,

nemusí vidět, že pláču spolu s ní,

vždyť pokud je jediná, kdo mě ctí, pak…

Já, láska… Umírám.

Table of Contents

RUINY UBITÉ LÁSKY

Věnováno:

Volání

V ruinách

Čtenář

Umírám

Tma

Vzlet

Cizota

Prý nejsi

Hranice

Shůry daný

Arachné

Drahokam

Mír

Trosky

Víc

Břímě

Oči lásky

Přijetí

Osud

Noc živlů

Klíč

Jiskérky volnosti

Tunel

Fontány

Děkuji

Kotva

Zářím

Čaruj

Galatheon

Mys kouzelnice

První

Vězni dálky

Mládí

Tvé srdce

Most

Čekám

Miluji

Nedovol

Smíš

Elixír

Fáze

Lehkost odpuštění

Omnia vincit amor

Víra

Ráj

Selhání

Magia lunaris

Pouto

Poselství zpěvavých

Žehnám

RUINY UBITÉ LÁSKY

Ruina první: Chladný dům

Ruina druhá: Boží dar

Ruina třetí: Bílé lilie

Copyright