DĚVČE

ZE ZLATÉ HVĚZDY

Příběh z Divokého Západu

napsal

Jiří Pichl

(1991)

Po Oklahomské prérii jedou dva jezdci na koních. Pomalu se přibližují volným cvalem k pahorkatině na západě. Po cestě spolu hovoří. Je to muž a žena.

Ona dvacetiletá, štíhlá, pěkně tvarované postavy, milé tváře a světle hnědých vlasů, které nedbale vyčnívaly zpod kovbojského klobouku, oblečena je do jezdeckého obleku. On, pětadvacetiletý, štíhlý, šlachovitý, sympatického vzhledu, světlých vlasů. Oblečen jako kovboj. Na sobě měl jezdecké boty, kalhoty, modrou kostkovanou košili a na hlavě klobouk.

Když dorazili k prvním skalám a stromům, zastavili své koně a Brian Fletcher pomohl Ann Elmoorové ze sedla. Na chvíli jí k sobě přitiskl a pak se vášnivě líbali.

„Mám tě rád, Ann, “ šeptal jí něžně. „Musíme se domluvit, kdy se vezmeme..."

„Také tě mám ráda a ....chtěla bych ti něco říct.“

„Copak je to?“ zpozorněl.

„Asi tě to překvapí.... Myslím, že bychom se měli vzít co nejdříve, protože... víš já.... tedy my...budeme mít... “

„Počkej, Ann!“ přerušil jí náhle Brian Fletcher. „Podívej se támhle.“ ukázal rukou. Dívka pohlédla mezi stromy a zahlédla siluety několika jezdců na koních.

„Proboha.... není to bratr toho Drakea, kterého jste odsoudili minulý měsíc?“

„Vypadá to tak, Ann. Je to bratr toho prokl....Drakea se svojí bandou. Myslím, že nás zahlédli. Musíme pryč! Možná se budou chtít pomstít za smrt Willa Drakea!“

Oba mladí lidé se vyšvihli do sedel. Vtom se z nedalekého lesa vynořilo šest jezdců. Prudce pobízeli své koně a mířili tryskem k nim. Brian Fletcher i Ann Elmoorová vyrazili na opačnou stranu. Po několika okamžicích ale zjistili, že proti nim se objevili další dva členové Drakeovy tlupy a vypálili proti nim z pušek.

Brian Fletcher strhl koně do strany a jeho družka se držela hned za ním. Střely banditů je minuly, ale pronásledovatelé jim byli v patách. Oba uprchlíci hnali své koně mezi skalami a roklinami.

„Jeď napřed, trochu je zdržím!“ vykřikl náhle Brian Fletcher.

„Ne! Pojeď se mnou!“

„Ann!...Jeď napřed!“ vykřikl na ní přísně. „Já si poradím!“

Další výstřely prořízly zdánlivý klid tohoto kraje. Ann Elmoorová zaslechla bzučet jednu ze střel nad sebou. Proto se přitiskla k šíji svého koně a hnána strachem o život, prchala vpřed.

Brian Fletcher v jednu chvíli prudce zarazil svého koně a přitiskl se ke chladné skále. Přijížděl Drake a jeho tlupa.

První Brianův výstřel... a Drakeův kůň padl v kotrmelcích k zemi. Druhý a ... třetí a jeden z pronásledovatelů sklouzl zasažen ze sedla. Ostatní zarazili své pádící koně a kryli se za skalami.

Přestřelka trvala jen chvíli. Brian Fletcher zastavil své pronásledovatele a ujíždějící dívka získala náskok. Chtěl se vyšvihnout opět do sedla svého koně a pokračovat dál, ale vtom ho jedna ze střel pronásledovatelů zasáhla do nohy. Vykřikl bolestí a padl k zemi. Strhl z krku šátek a stáhl si jím nohu nad místem, kde mu svalem prolétla kulka.

Pojednou spatřil před sebou muže s puškou v rukou. Byl to bratr Willa Drakea a mířil na něj.

„To máš za mýho bratra!“ zasyčel nenávistně a chystal se ukončit život Briana Fletchera. Ten se však v leže náhle pootočil a vystřelil z revolveru, který Drake přehlédl, když si vychutnával poslední okamžiky života své oběti. Jeho střela zasáhla banditu přímo do srdce.

Brian Fletcher se pokoušel vstát a dostat se ke koni, ale další dva muži z Drakeovy tlupy se objevili za skálou a vystřelili po něm. Jedna ze střel Briana zasáhla do prsou. Ucítil tvrdý, bolestivý náraz a skácel se na zem, jako podťatý strom a pozbyl známek života.

Ostatní muži z Drakeovy bandy se seběhli okolo jeho mrtvoly a mrtvého těla svého vůdce Drakea. Svého šéfa naložili napříč přes koňský hřbet. Jeden z nich se ještě sehnul nad tělem Briana Fletchera a utrhl z jeho vesty stříbrnou hvězdu.

„Zase má šerif o jednoho pomocníka méně.“ ušklíbl se

a mrštil hvězdou o skálu. „Teď je na řadě i on sám!“

„Ta holka, co tu byla s ním, by nás mohla všechny potěšit, když jsme přišli o šéfa!“ navrhl jiný z bandy.

„To je pravda. Honem za ní! Nebude daleko!“

Ann Elmoorová prchala k městečku Slimers City. Bandité ji už nedohonili, protože získala dostatečný náskok.

Když se druhý den vypravila společně se šerifem a několika dobrovolníky svého snoubence hledat, protože se nevrátil, nalezli jen stříbrnou hvězdu, jeho zakrvácenou vestu a kaluž krve. Muži hledali v okolí jeho tělo. Ann klečela u skály a svírala v rukou hvězdu. Do očí se jí vedraly slzy.

„Ach Briane,....“ šeptala vzlykajíc. „Chtěla jsem ti říct, že ....spolu čekáme děťátko....“

Polopoušť... Pohraniční oblast Texasu... Teplý květen...

Pustou krajinou, posetou občasnými skalisky a křovisky, jinak pokrytou jen pískem, prašnou hlínou a kamením, jede osamělý jezdec na koni. Od kopyt jeho ušlechtilého koně se zvedají oblaka prachu.

Vraník lehce cválal pustým krajem a jezdec v jeho sedle byl s koněm jako srostlý. Byl to mladý, asi šestadvacetiletý muž, oblečen jako kovboj. Jeho oděv nesl známky dlouhé a namáhavé cesty. U sedla měl připnutou pokrývku, přivázané laso a pouzdro s opakovací winchestrovkou. Mladík byl opásán opaskem, na kterém měl zavěšenu pochvu s bowiovým nožem a pouzdro s revolverem.

Mužova příjemná zamyšlená tvář se pojednou zasmušila a na čele se mu na chvíli objevily vrásky. Zastavil koně. Zaslechl totiž v dálce několik výstřelů a to byl důvod k opatrnosti a ostražitosti. Po chvíli naslouchání pobídl svého vraníka k rychlejší jízdě a změnil směr jeho běhu. Zamířil směrem, odkud zaslechl před několika minutami výstřely. Mladý muž se jmenoval David Woodland.

Po chvíli rychlé jízdy spatřil na planině, obklopené skalami a stromy, stát na cestě dostavník bez koní. Obezřetně se rozhlédl kolem a když nikoho neviděl, zamířil k dostavníku. Když přijížděl blíž, všiml si věcí poházených okolo. Vedle vozu uviděl ležet dvě mrtvoly starších mužů.

Zastavil vraníka několik metrů od dostavníku a vytáhl revolver. Zezadu se přiblížil k vozu a pak prudce otevřel dvířka. Do náruče mu vypadla další mrtvola muže v obleku a s městským typem klobouku na hlavě. David Woodland ho vytáhl a položil na zem vedle vozu. Poté opět nahlédl dovnitř. Ještě tam ležela na sedadle hezká, zachovalá, asi čtyřicetiletá žena, která rovněž nejevila známky života. David Woodland se zachvěl a po zádech mu přeběhl mráz. Bylo to hrůzné divadlo, vidět čtyři povražděné pasažéry dostavníku. Všichni byli navíc okradeni.

David vídal často mrtvého člověka, ale takto povražděné bezbranné cestující a mezi nimi dokonce ženu, to dosud nespatřil.

Náhle zaslechl slabé zasténání zevnitř vozu. Žena ještě žila! Vzal ji do náruče a vynesl ven. Zevrubně ji prohlédl. Měla prostřelené břicho. Byla to ošklivá rána, ale smrtelná být nemusela. Záleželo na tom, zda byly zasaženy životní orgány.

David Woodland jí zastavil krvácení a pak ji vzal k sobě do sedla. Žena se na okamžik probrala z bezvědomí a pohlédla Davidovi do očí vytřeštěným pohledem, plným strachu a bezmoci. Pak opět upadla do mdlob.

David pobídl vraníka a vyrazil po cestě. Řekl si, že se pokusí dopravit zraněnou ženu do nejbližší osady či městečka, kde bude nějaký doktor, který jí pomůže.

Když ujel několik set metrů, otočil se v sedle a uviděl, jak k dostavníku přijíždí skupina jezdců. Znepokojilo ho to, ale pokračoval dál. Jezdci zběžně prohlédli místo hrůzného činu a uviděli ho, jak odtud odjíždí. Nasadili koním ostruhy a pádili za ním.

David Woodland nemohl jet moc rychle, aby žena transport přežila. Proto ho skupina jezdců brzy dohnala. Byli to čtyři kovbojové. David si připravil pro jistotu zbraň.

„Zastav koně!“ křikl na něj zuřivě jeden z kovbojů.

„Za to draze zaplatíš, ty parchante! Daleko jsi neujel!“ vykřikl druhý, a když David zastavil vraníka, dloubl ho do zad hlavní pušky.

„Slez dolů!“ vyzval ho třetí muž, rovněž na něj mířící puškou.

„To je jistě nějaký omyl, pánové. Nemám s tím přepadením nic společného!“ vysvětloval David.

„Lžeš!“ vyštěkl jeden z kovbojů. „Proč unášíš tu ženu?... Je to pro výkupné nebo pro své zvrhlé choutky?“

„Ta žena umírá, vy pitomci. Nechte mě!... Našel jsem ji mezi těmi mrtvolami a chtěl jsem jí dopravit k doktorovi!“

„Už ani slovo! ... To vysvětlíš šerifovi!“ ukončili jeho obhajobu kovbojové a přikázali mu, aby jim ženu předal.

„Vždyť je to paní Collinsová...“ poznal ženu jeden z kovbojů. Ostatní pak Davida vyzvali, aby jim opatrně podal své zbraně. Nezbylo mu nic jiného.

Skupina pak pokračovala po cestě k městečku. Jeden z kovbojů vezl v sedle bezvládné tělo těžce zraněné ženy, za ním jel bezbranný David a nakonec tři zbývající kovbojové, mířící na něho svými zbraněmi.

Za půl hodiny dorazila tato skupina k městečku Carolin city.

„Odvezte ji domů. Já seženu doktora.“ řekl jeden z kovbojů a vyrazil napřed. Ostatní i s Davidem, po chvíli vjeli do městečka a zastavili u malého domku na okraji. Jeden kovbojů zaklepal na dveře.

Přišla otevřít mladičká, hezká, asi sedmnáctiletá dívka v pestrých šatech. Když spatřila skupinu mužů před svým prahem, zbledla a ptala se, co se stalo, co že chtějí?

„Přivezli jsme vám vaši matku, dítě.“ řekl jeden.

„Co se jí stalo?“ vyhrkla dívka vystrašeně.

„Je zraněna, Julie.“

„Ach bože, maminko!“ vykřikla dívka srdcervoucím výkřikem, když matku uviděla. Kovbojové ji opatrně vnesli dovnitř. Její tělo položili na postel. Jeden z nich zůstal venku a držel tam Davida v šachu namířeným revolverem. „Dej ty pracky víc nahoru!“ syčel na něj.

Přicházel doktor a pár zvědavců. Lékař vstoupil do domu. Julie Collinsová klečela u matky, držela jí za chladné ruce a něco jí šeptala. Doktor se na zraněnou podíval, přisedl k ní na postel, zkusil jí puls, sáhl jí na krk a pak zase povstal. „Je mi líto,“ řekl smutně. „Tvá matka už nežije...“

„Maminko! ... To nemůže být pravda!“ vzlykala Julie a objímala chladnoucí tělo své matky. Jediné bytosti, kterou měla. „Kdo jí to udělal?“ otočila se náhle ke kovbojům, kteří se chtěli taktně vytratit z domu.

„Stojí venku.“ odpověděl jí jeden z kovbojů. „Přepadl dostavník a všechny pasažéry postřílel...“

Dívka vyběhla ven z domu a tam uviděla stát hlouček lidí okolo mladého muže, stojícího s rukama nad hlavou. „To je on?“ tázala se.

„Ano. Toho jsme tam na místě chytili!“

„Ty bestie!... Ty zvíře.... Ty vrahu!.... Já tě zabiju taky!“ křičela na něj zuřivě a v afektu se mu vrhla po krku. Začala ho divoce rdousit. Někteří okolo si tu podívanou užívali a zoufalé děvče povzbuzovali, jeden z mužů ji ale po chvilce běsnění od mladíka odtrhl. David se snažil bránit, ale dívka byla k neudržení a stále se na něj chtěla vrhat.

„Nic jsem neudělal, slečno, já jen....“

„Nelži! Jsi vrah!“ ozývalo se kolem. „Lynčovat!“

„Proč?!... Proč jsi to udělal?“ křičela Julie v afektu. „Proč jsi jí zabil?“

„Nikoho jsem nezabil!“ bránil se David tomu ohavnému nařčení. Tušil ale, že je zle. Rozvášněný dav lidí se kolem něj sevřel a stále více hlasů ho chtělo lynčovat. Jeden z mužů již držel v rukou laso a rozhlížel se po vhodném stromě.

Vtom dívka vytáhla jednomu z kovbojů z pouzdra revolver a zblízka ho namířila na Davida. Natáhla kohoutek a ....

Jeden z kovbojů jí ruku zachytil a sklonil dolů. „Půjde před soud.“ vysvětlil jí. „Vím, že jste nešťastná, slečno Collinsová, ale takhle to nelze řešit. To byste byla jako on. Buďte si jista, že spravedlivému trestu neunikne.“

„Zoufalá dívka se tedy alespoň vrhla opět holýma rukama na Davida a začala na něj plivat, bušit do něj pěstmi a snažila se ho poškrábat na tvářích. David se sice bránil a ruce jí zachytil, ale přes to se jí podařilo párkrát zarýt své nehty do jeho tváře, až mu z ran tekla krev.

„Proč jsi to udělal?!... Co ti moje máma udělala?“ křičela na něj při svých prudkých výpadech.

Kovbojové jí po chvíli od něj odtrhli. Ještě se snažila do něj kopat, když jí násilím odvlekli do domu. Tam jí opustila síla. Při pohledu na mrtvé tělo milované bytosti se zhroutila a klesla na kolena k lůžku, kde její matka ležela. Znovu jí objala a tiše štkala u její hlavy.

Mezitím dav lidí venku přimáčkl Davida ke zdi a občas proti němu v záplavě urážek a nadávek vylétla i pěst či bota.

„Na co čekáte, lidi? Tamhle je velký silný strom!“ křičel jakýsi muž a už přehodil přes silnou větev své laso. „Chopte se ho a přivlečte mi ho sem!“

Dav se začal na mladíka nebezpečně sápat, když se ozval výstřel a mezi rozdivočelé lidi vjel jezdec na koni. Na prsou se mu třpytila šerifská hvězda. „Tak dost!“ volal. „Pusťte mě k němu.“

Dorazil k Davidovi a spoutal mu ruce. „Ustupte lidi! Dovedu ho teď do vězení a zítra ho postavíme před soud. Ujišťuju vás, že je-li vinen, bude se zítra na tomto stromě houpat.“

Pak šerif seskočil z koně a odváděl svého zajatce do místního vězení, které bylo součástí stanice strážců zákona. Lidé se začali pomalu rozcházet, vzrušeně ještě mluvíc o přepadení dostavníku.

***

David Woodland seděl v zamřížované cele, sousedící s úřadovnou šerifa Hardyho. Smutně seděl a přemýšlel, do čeho se to zapletl. Ptal se sám sebe, proč nepokračoval v jízdě, proč změnil po zaslechnutí výstřelů směr. Nemusel teď sedět tady v této cele v trapné a nezáviděníhodné situaci. Nevěděl, co ho v následujících hodinách čeká. Měl obrovské štěstí, že se na scéně objevil v poslední chvíli šerif, jinak by se rozvášněný dav lidí s ním dávno vypořádal po svém. Prozatím vyvázl, ale co ho čeká dál? Ti lidé se nebudou namáhat zjišťovat, jak to doopravdy s přepadením toho dostavníku bylo. Jednodušší bude pověsit ho... Proč vůbec jel do tohoto nehostinného kraje? Putoval na západ a hledal práci u solidního rančera. Ten poslední, u kterého pracoval, sice platil dobře, ale chtěl na něm, i kradení cizího dobytka. S tím měl David problém, proto se vzdal dobrého místa kovboje a pustil se dál. Do jiného kraje. A nyní tohle...

Tu si vzpomněl na svého věrného přítele.

„Halo, šerife,“ zavolal.

„Co je?“

„Prosím Vás, kde je můj kůň?“

„Nevím.“

„Nemohl byste se po něm, prosím, podívat a přivést ho sem?“

„Abys mohl prásknout do bot, co?“

Table of Contents

Spustit