S A N D E R S Ů V

O D K A Z

Příběh z Divokého Západu

napsal

Jiří Pichl

(1993)

„Halo, pane,…..co je vám? Není vám dobře?“ ozval se zděšený ženský hlas v kupé transkontinentálního expresu, jedoucího z Richmondu na Divoký Západ. „Pomozte mi někdo,“ volala asi čtyřicetiletá, energická žena, „ten člověk omdlel!“

Z chodby vagónu jí přišel na pomoc vousáč v dělnickém obleku. Společně zdvihli z podlahy muže, který nejevil známky života.

„Před chvílí tu seděl a pak se náhle sesunul na podlahu… Vypadal špatně. Je asi nemocný.“ vysvětlovala.

„Nebo přebral,“ podotkl vousáč a společně ho položili na lavici. Pak bledého pasažéra vousáč poplácal přes tváře. Muž se probral a zasténal. Otevřel oči a nechápavě hleděl před sebe. Žena mu povolila stužku u krku a pár knoflíků u košile. „Už je vám lépe?“ zeptala se.

„Co se stalo?“ ptal se pobledlý muž a ztěžka se posadil.

„Omdlel jste a spadl na zem.“ vysvětlovala mu žena. „Zvedli jsme vás a přivedli k vědomí.“

„Děkuju vám… Necítím se nějak dobře…“ odpověděl muž a snažil se upravit. Jeho věk žena odhadovala na třicet let. Oblečen byl v tmavý oblek, bílou košili a černou stužku u krku, což napovídalo, že jde o zámožného člověka z vyšších vrstev. Avšak rysy jeho neoholené tváře byly strhané únavou nebo nemocí.

Vousáč se vzdálil opět na chodbu vagónu a žena se usadila naproti nemocnému muži. „Už je vám lépe?“ starala se.

„Ano, je to lepší.“ odpověděl nemocný nepřesvědčivě.

„Nepotřebujete něco?“

„Ne,… děkuji,“ pokusil se muž o úsměv a pak se zahleděl na členitý kraj Kansasu, ubíhající za okny vlaku, ženoucího se na Západ. Jmenoval se Brian Harper. Při pohledu na ubíhající krajinu se mu vybavovaly v paměti události posledních roků jeho života.

Vzpomněl si, jak pracoval ve Washingtonu u Dana Marschala, známého zvěrolékaře. Dělal mu skoro pět let pomocníka, přičemž studoval účetnictví a finanční vědy. Pak náhle a nečekaně starý doktor zemřel a jeho asistent byl bez práce. Půl roku si vydělával jako poslíček u poštovního úřadu. To byl truchlivý půlrok, ale Brian to zvládl a ukončil zdárně studia. Nastoupil ve známém Collinsově bankovním domě jako úředník za přepážkou. Práce to byly náročná, ale bavila ho. Byl šikovný a schopný, proto si ho všiml ředitel a majitel banky Rodney Collins. Sháněl zrovna svého nového zástupce a vybral si právě mladého, ale ctižádostivého a spolehlivého Briana Harpera. Ten tomu zprvu nemohl uvěřit, ale bylo to tak. Náhle měl dostatek peněz a žil zase tak, jak byl zvyklý, než zemřeli jeho rodiče.

Zástupce ředitele banky dělal Brian Harper tři roky. Za tu dobu nabyl mnoha zkušeností. Stal se z něho vážený občan, zasedal ve správní radě, pohyboval se ve vyšších kruzích a měl dostatek peněz. V té době se sblížil s dcerou Rodney Collinse, s překrásnou Doris. Prožil s ní pěkné dny, …ale i hořké chvíle.

Jeho životní, osudový zlom, jeho tragédie začala jednoho listopadového dne, právě před rokem. Měla se zrovna začít připravovat jeho svatba s Doris. Brian však onemocněl…

Proležel dva týdny na lůžku v horečkách. Když vysoké teploty pominuly, zůstal dále zesláblý. Bolelo ho celé tělo, kašlal, vůbec neměl chuť k jídlu a byl bledý jako stěna. Lékaři byli bezradní. Nevěděli, co je to za nemoc, která mladého Harpera soužila. Dělali mu všechna možná vyšetření a zkoušeli různé léčby, ale bez úspěchu.

Jeho stav trval už měsíce a nelepšil se, ba naopak. Bylo mu stále hůř. Svatba s Doris se musela odložit a nakonec z ní sešlo. Bankéřova dcera neměla dost trpělivosti a lásky, aby svého nastávajícího ošetřovala a duševně podpořila. Přestávala se o něho zajímat a bavila se raději ve společnosti. Nakonec si namluvila jiného muže.

Briana to ranilo, avšak daleko více ho trápil jeho tělesný stav, který byl již na pováženou. Po půl roce se vrátil do banky, ale v  práci byl malátný, unavený a bolela ho stále hlava. Několikrát se spletl v počítání a párkrát už v bance i omdlel. Při poslední chybné finanční transakci, kdy díky němu přišla Collinsova banka o větší sumu peněz, mu Collins doporučil, aby z jeho banky odešel. Zkrátka byl vyhozen… Náhle se ocitl bez prostředků.

Byl vyhublý, stále ho bolela hlava a míval závratě. Měl našetřeno dost peněz a používal je na placení doktorů. Uběhl však rok a jeho stav byl horší. Jeho konto bylo vyčerpáno. Brian musel opustit luxusní dům v bohaté čtvrti a živořil na předměstí. Cítil, že se blíží jeho konec. Měl deprese, protože lékaři mu už nedávali naději. Zákeřná neznámá choroba ho pomalu ale jistě stravovala a cítil, že mu mnoho života už nezbývá.

Když mu bylo nejhůře, rozhodl se, že sedne na vlak a pojede zemřít pryč. Někam daleko….daleko od lidí. Byl již přesycen městem. Některým lidem byl jen pro smích a v očích ostatních cítil lítost a mnohdy i opovržení. Všichni se od něj odvrátili. Proto přestal mít lidi rád. Chtěl být sám, někde v pusté divočině a tam v klidu zemřít.

Prodal zlatý šperk po rodičích, zaplatil dluhy a za poslední peníze si koupil lístek na vlak, jedoucí na Západ. Byl odhodlán spálit za sebou všechny mosty, dostat se co nejdále od civilizace, někam do divočiny a tam skonat bez přítomnosti lidí.

S sebou si nevzal nic, jen malý kufřík s osobními věcmi. Byl na dně tělesně i duševně. Často se mu stávalo, že náhle omdlel, často mu bývalo špatně, zvracel, kašlal, bolelo ho břicho a točila se mu hlava.

Před chvílí ho opět slabost přepadla a ztratil až vědomí. Vylekal tím ženu, sedící naproti němu. Jel už několik dní a velice si přál, aby už byla jeho cesta u konce. Řekl si, že na příští stanici, až vlak zastaví, už vystoupí. Trať už nyní vedla celý den divočinou. Lokomotiva, táhnoucí za sebou pět vagónů, zdolávala široké nekonečné pláně i vleklá stoupání na vysočinu. Okolo ní se tyčily mohutné horské masívy, pod ní údolí a řeky.

Později zase vlak supěl po okraji vyprahlé pouště, kde rostly jen trnité kaktusy. Známek civilizace ubývalo a v poslední době mimo trati a telegrafního vedení o ní nebyly za okny známky…

***

Bylo už pozdní odpoledne, když transkontinentální expres zastavil v malém coloradském městečku, jménem Burlington.

Brian Harper vystoupil na perón. Točila se mu hlava, viděl před sebou rozmazané kruhy a jeho žaludek a útroby svíraly křeče. Byl slabý, ale jít ještě dokázal.

Počkal, až vlak odjel a perón se zklidnil. Pak se vydal přes prostranství k vyššímu stavení, na kterém byl nápis HOTEL. Přece jen dostal po cestě hlad, který chtěl v hotelu ukojit a dát si nějakou večeři.

Bylo chladno a těžké mraky nevěstily nic dobrého. Nemocný muž předpokládal, že ho v hotelu nechají alespoň přespat do rána, neboť se do něho dala zimnice.

Vstoupil dovnitř do lokálu a sedl si k prvnímu volnému stolu.

„Co si dáte, pane?“ zeptal se ho barmanův pomocník, který se záhy objevil u jeho stolu.

„Něco k jídlu.“

„Dobrá, pane,… Mohu vám přinést slaninu s vejci a chléb?“

„Ano.“ usmál se chabě Brian Harper. Teplo zakouřeného lokálu ho, přes dráždění ke kašli, poněkud vzpružilo a zimnice s ním přestala třást a lomcovat. Po chvíli už jedl vonící večeři.

Když se nasytil, uvědomil si, že nemá ani cent. Doufal, že přijmou místo peněz nějaké chirurgické nástroje, které mu kdysi odkázal starý veterinář Marschal. Měl jich pár s sebou v kufříku. Avšak barman byl jiného názoru: „Zaplaťte normálně penězi, pane. O tohle nemám zájem! Nejsem ranhojič!“

„Ale můžete to se ziskem prodat zdejšímu doktorovi.“ nabádal ho Harper.

„Tady žádnýho doktora nemáme, pane,……. a ten, co tu byl v létě, stejně nic takovýho nepotřeboval…. Zaplaťte penězi nebo vás vyhodím!“

„Ale já….momentálně hotové peníze nemám při sobě,…snad ...kdybych zítra…“

„A ven!! Chlape mizerná!“ přerušil ho cholerický barman. Chytil ho pod krkem, zvedl ho ze židle a strčil do něho směrem ke dveřím, až slabý Harper upadl na zem. Kufřík mu při tom vypadl z ruky. Barman k němu přiskočil, zvedl ho za košili ze země a vyhodil ho skrz zavřené lítačky z baru i z hotelu ven, na ulici. Kufřík vyhodil za ním se slovy, aby se v jeho podniku už nikdy neukazoval.

Brian Harper se zvedal z prachu ulice. Okolo zevlující kovbojové na něj hleděli s opovržením v očích jako na nějakého ztroskotance. Bavili se jeho obtížemi. Několik z nich se mu smálo a pronesli i pár posměšných a urážlivých slov na jeho adresu.

Harper si uvědomil, že ve městech na Východě byli pokrytečtí a zlí lidé, ale tady to bylo snad ještě horší. Zde žili i lidé suroví a sprostí. S tím se nesetkával poprvé.

Nikdo se ho nezastal, byl jen pro smích. Sebral své věci a potácel se pryč od hotelu. Napadaly ho samé černé myšlenky. Nevěděl, co má dělat. Byl sám… opuštěný, bez přátel, zesláblý, nemocný a v cizím kraji, plném drsných mužů. Nevěděl, kam má jít… Navíc začalo hustě pršet a foukal studený vítr. Stmívalo se.

Brian Harper se připletl do cesty rychle jedoucí bryčce a koně ho málem srazili pod kola. Upadl do bláta a chvíli tak ležel. Nevěděl, má-li ještě dost sil, aby se zvedl. Byl úplně na dně. Bolela ho hlava a opět jím lomcovala zimnice.

Zaklepal u nejbližšího domu na dveře.

Po chvíli otevřel silný černoch.

„Prosím vás, mohl bych jednu noc u vás přespat?…. Třeba ve stodole nebo ve stáji na seně…“

„Já zavolat pána…“ řekl černý sluha a vzdálil se. Po chvíli se objevil hubený mužík v klobouku.

„Dobrý večer,…“ začal Harper, „chtěl bych vás požádat, dobrý muži, jestli…“

„Nic!…Nic nemáme!… Táhni odsud, žebroto ožralá!“

„Ale pane, já nejsem….“

„Nechci už nic slyšet! … Se špinavými tuláky nechci nic mít!… Už ať jsi pryč!“

Brian Harper se vzdaloval se zaťatými zuby. Za sebou ještě slyšel hlas majitele domu: „Že prý není opilý!… Podívej se, jak se motá!…“

Nemocný muž se opravdu potácel podál řady domů. Byl zablácený a zesláblý k zemdlení. Studený déšť ho promočil na kost.

„Teď jistě dostanu zápal plic a skončí moje trápení…“ mumlal si pro sebe. „Alespoň to budu už mít za sebou a bude to rychlý konec…“

Zamířil potácivým krokem z města ven. Nikdo si ho už nevšímal, jen psi na něj štěkali. Už se neodvažoval nikde se ptát po noclehu. Ani zbytek jeho hrdosti mu to nedovoloval po nabytých trpkých zkušenostech.

„Hele, opilec…. A sotva leze!“ zaslechl pojednou hlasy dvou malých chlapců. Smáli se jeho těžkopádnosti a bezmocnosti a házeli po něm bláto. Snažil se je okřiknout, ale selhal mu hlas a navíc upadl do bláta. Když ležel a nehýbal se, nechali ho a odběhli najít si jinou zábavu.

Po chvíli přiběhl nějaký chlupatý páchnoucí pes a snažil se ležícího muže kousnout. Harper musel vstát, aby ho zvíře neobtěžovalo. Umírat a nechat se přitom okusovat psem se mu nelíbilo. Avšak drzé zvíře ho dále kousalo do nohou. Muž se chabě bránil, ale pes ho opět povalil na zem a chňapal po něm.

Brian Harper sebral poslední síly a pud sebezáchovy, který u něj ještě fungoval, ho přiměl, aby se bránil. Vylovil z brašny chirurgický skalpel a dorážejícího psa jím píchl. Zvíře zakňučelo a odběhlo. Nemocný muž si oddychl a vstal z bláta.

Opět se dal do pohybu deštivým večerem. Ušel ještě pár desítek metrů, ale dál už nemohl. Několikrát upadl a zase vstal. Ocitl se u posledního stavení, kde stál vůz, krytý plachtou. O ten se Brian opřel, aby opět nespadl na zem. Byl na pokraji svých sil i na pokraji zoufalství.

Nahlédl do vozu. Nikdo v něm nebyl, pouze nějaké bedny a v rohu seno pro koně. Z posledních sil se vyškrábal do vozu a ulehl v rohu na seno. Klepal se zimou, ale už na něj nepršelo a byl v závětří. Byl ale tak vysílen, že ztratil vědomí.

***

Brian Harper se probral uprostřed noci. Vůz se pohyboval po kamenité cestě. Ve větru slyšel dusot kopyt koní, kteří vůz táhli.

Vyhlédl zezadu ven. Vůz jel divokým krajem. Přestávalo pršet a škvírami mezi mraky chvílemi probleskoval měsíc v úplňku, jehož světlo zalévalo krajinu okolo vozu. Brian Harper zaslechl zpředu z kozlíku hlasy dvou mužů. Jistě o něm nevěděli. Raději tedy mlčel a ani se nepohnul, aby ho neobjevili.

Vůz jel celou noc nehostinnou neobydlenou pustinou. K ránu zastavil vozka koně u říčky, aby se napili. Nahlédl i do vozu, a když uviděl na seně ležet neznámého muže, lekl se a vytrhl revolver. Namířil ho na Harpera. „Co tu děláte, chlape?“

„Já….Já se omlouvám….usnul jsem tady.“ koktal nemocný.

„Hej, Franku! Nějaký tulák nebo opilec nám uvízl ve voze!“ volal vozka na svého druha, aniž přestal mířit na vetřelce pistolí.

„Kam jedete, pane?“ zeptal se ostře muž, jménem Frank.

„Nikam…já,….usnul jsem ve vašem voze. Nebylo mi dobře......a tak….“

„Tak ven z vozu! Tuláky ani opilce nevozíme!“ Druhý muž významně kýval namířenou zbraní na důkaz, že to myslí vážně. Brian Harper začal slézat z vozu.

„Neukradl nám tam nic?“ zeptal se vozka vyzývavě.

„Ne, nic jsem nevzal, jen jsem usnul,“ hájil se nemocný.

„To máš štěstí, jinak by ses už houpal za krk na támhle té větvi.“ hrozil Frank. „Tak sbohem, chudáku. A kdyby ses za pár hodin ocitnul bez skalpu, je to proto, žes lezl, kams neměl.“

„Je to tady snad indiánské území?“ zeptal se Brian.

„Jo…“

„A jsou nebezpeční?“

„Jo,…to si piš. Nemají nás příliš v lásce. Ale my je taky ne. Poznáš to, až tě zmerčí a až zjistí, že máš bílou kůži…“

„Sbohem…“ hlesl Harper. Zanedlouho u malé říčky osaměl. Začínalo svítat. Stál na břehu a rozhlížel se okolo sebe. Byl náhle sám, uprostřed surové divočiny. Nejbližší civilizace byla vzdálena desítky, možná stovky mil. Na jedné straně říčky, kudy přijeli, byla nekonečná rovina s plochými kopci v dálce. Druhý břeh tvořila vysoká skaliska a křoviny. Mezi skalami zela úzká průrva do údolí, kudy projel vůz.

Mladý osamělý muž zaslechl poblíž vytí kojotů. Nebál se ale. Ani neměl strach z Indiánů. Nanejvýš by učinili konec jeho trápení a bolesti. Bylo mu už všechno jedno. V ruce svíral jediné, co měl. Byl to jeho malý osobní kufřík.

Pomalu se vydal po stopách vozu. Asi po půl hodině chůze viděl, že vůz projel skalnatým údolím a zmizel v dálce opět v rozlehlé rovině. Z vozu byla už jen tečka, za kterou se zvedal zvířený prach.

***

Brian Harper stál na skále a hleděl pod sebe na říčku, jak se klikatila mezi balvany. Náhle si musel sednout, protože se mu zatočila hlava. Uvědomil si, že mohl z té výšky spadnout a dole si srazit vaz nebo roztříštit lebku o balvany v mělké řece.

Nyní seděl na okraji hladké skály a přemýšlel, má-li vše ukončit a skočit dolů, či ne. V první chvíli chtěl skočit, pak se ale objevilo mezi skalami slunce a jeho záře zaplnila kraj. Brian Harper si řekl, že ještě pár minut počká. Pozoroval s úžasem přírodu okolo sebe. Kapky deště se třpytily na slunci jako perly. Šedohnědá barva skal dostala náhle žlutavý nádech slunečních paprsků. Chladný vánek ho ovíval, ale zima mu už nebyla. Zhluboka se nadýchl čistého vzduchu, až ho zabolely plíce.

Čistá, panenská příroda okolo ho zaujala. Ještě nikdy neviděl takovou divokou krásu. Všude bylo majestátné ticho, jen vrcholky borovic okolo šuměly ve větru. Chvílemi zaslechl štěbetání ptáků a pak se nad ním ozval křik orla. Zvedl hlavu a zahlédl nad údolím jeho široce rozevřená křídla.

Zde, v této nádherné, tiché a lidmi neposkvrněné pustině, najde svůj hrob a klid pro svou duši. Je tady sám, daleko od civilizace, bez prostředků, bez dopravy, bez jídla a beze zbraně. Bylo vzrušující takto čekat na smrt v neznámé divočině, plné nástrah a nebezpečí. Toto krásné prostředí předčilo jeho očekávání a jeho představy o místě k ukončení života. Ano čekal na smrt. Dokonce na indiánském území, navíc v divočině, kde ho mohla každou chvíli napadnout šelma. Ale prostředí to bylo krásné. Bylo to dokonce lákavé a romantické takto na smrt čekat. Věřil, že nebude čekat dlouho. Nebude zbabělý, aby si sám bral život skokem ze skály…. To může udělat vždycky.

Rozhodl se, že bude čelit blížící se smrti v divočině. Přijde to rychle a nečekaně. Uvědomil si, že dál už nepůjde. Byl rád, že si vybral tak pěkné místo k odchodu ze života.

Pak se mu ale opět zatočila hlava a omdlel na vrcholku skály, pár metrů od kolmé strmé stěny.

***

Když se Brian Harper opět probral k vědomí, první, co uviděl, pár metrů před sebou, byl……Indián. Stál na skále a hrozivě naň bez pohnutí hleděl. Nemocný mladý muž se zprvu ulekl, pak se ale musel usmát. Došlo mu, že jeho čas už nadešel. Smrt ho tedy už našla… A to proklatě brzy…

Indián přistoupil s hněvem ve své bronzové tváři blíže a rozpřáhl se k ráně tomahavkem… Pak se zarazil a překvapeně hleděl do nebojácné tváře toho bílého muže, se vším smířeného a čelícího klidně smrti. Bílý muž seděl na skále před ním a nebránil se, ani neprosil o milost, ani neječel strachem. Rudoch opět zašermoval válečnou sekyrou bělochovi před obličejem a cosi na něj křikl. Pak znovu od nehybného protivníka ustoupil.

Harper se po Indiánovu zaváhání zeptal klidným, vyrovnaným hlasem: „Proč ….. Proč mě chceš zabít?“

Indián na něj chvíli beze slova zíral. Prohlížel si očima jeho roztrhaný a špinavý zevnějšek. Pak na něj začal cosi křičet směsicí jemu cizích slov a hrdelních zvuků. Přitom opět mával bojovně tomahavkem. Bylo mu zřejmě divné, proč se bílý muž nebrání.

Harper seděl a ani se nepohnul. Tušil, že mu Indián vyhrožuje, něco mu vyčítá a straší ho. Odhodlat ke smrtící ráně se ale nemohl. Zřejmě bylo proti jeho přesvědčení uhodit nemocného a slabého ubožáka, navíc beze zbraně. Nebo ho zaujala bělochova odvaha čelit smrti?

Indián byl šlachovitý, silný muž. Oblečen byl v kožených kalhotách, zdobených třepením a lněné košili. Na krku mu visel jakýsi amulet. Starý byl asi jako Harper. Nyní zasunul tomahavk za pás a vytáhl nůž, se kterým se ostražitě přiblížil až těsně k sedícímu muži.

Brian Harper si rozhalil hruď a nabízel ji Indiánovi, aby ho mohl bodnout do srdce. Divoch však po chvilce zaváhání nůž schoval. Poznal, že mu od této bledé tváře nebezpečí nehrozí a že ten muž asi není duševně zdráv. Posuňkem Harpera vyzval, aby vstal. Pak vylovil z kapsy řemínek z jelení kůže a spoutal bledé tváři ruce, načež ho pobídl, aby ho následoval.

Stoupali po skalách, lezli po terasovitých horských útvarech a zase sestupovali roklemi do údolí. Po dvou hodinách strastiplného a vysilujícího pochodu skalami dospěli na širokou skalní terasu, krytou hustými křovisky, kde se rozkládal malý indiánský tábor.

Indiánský bojovník přivlekl polomrtvého Harpera do středu prostranství. Všichni ostatní se k nim seběhli. Bylo jich asi pětadvacet. Muži, starci, ženy a několik dětí. Vypadali na první pohled dost nuzně. Podle jejich posuňků a vzrušené řeči Brian Harper pochopil, že k němu cítí nepřátelství. „Snad mě zajali, aby mi připravili pozvolnou děsivou smrt u mučednického kůlu…“ napadlo ho. Slyšel už historky i z poslední doby, kdy byly indiánské kmeny vytlačovány do nehostinných krajů, pouští a hor. Občas prý se jim podařilo zajmout nějakou bledou tvář, a aby se pomstili za křivdy, které jim běloši způsobovali, tak si zajatcovu smrt vychutnali.

Sled jeho myšlenek přerušil ale příchod velice starého vrásčitého muže s orlími pery, v bílých vlasech a s náhrdelníkem z medvědích zubů. Ostatní po jeho hrdelním povelu ztichli a znehybněli. Starý náčelník přistoupil k zesláblému k smrti vyčerpanému bělochovi a chvíli ho mlčky pozoroval.

„Co pohledává bledá tvář v lovištích rudých mužů?“ zeptal se pak lámanou angličtinou.

„Jsem nemocný a přišel jsem do tohoto divokého a nehostinného kraje v klidu zemřít.“ odpověděl Harper.

„Proč právě sem?“

„Chtěl jsem být při tom sám, bez lidí.“ vysvětloval nemocný.

„Co máš za nemoc?“ zajímal se náčelník.

„Nevím…. Nakažlivé to ale není.... Já… celkově slábnu a umírám.“

Náčelník se ušklíbl a cosi říkal ostatním příslušníkům svého kmene. Po krátké poradě s ostatními muži promluvil opět k Harperovi: „Nemáme rádi bílé muže, kteří nás zabíjejí bez důvodu, když nás potkají…. Chtějí naši zem, vybíjejí naši zvěř a vytlačili nás z úrodných krajů. Naše srdce ale nedovolí zabít nebo mučit nemocného člověka…“

Pak přikázal cosi jedné z žen a ta přinesla Brianovi k nohám misku s tvrdými suchými kukuřičnými plackami, ze kterých čouhaly pluchy a nějaké byliny. Vybídla ho, aby jedl a ostatní se vzdálili.

Brian Harper si vzal indiánský chudý pokrm, který v životě neviděl, natož aby ho kdy ochutnal a přes odpor a nedůvěru k němu, ho snědl. Měl velký hlad, a kdyby odmítl, asi by je urazil. Překvapilo ho jednání a čestný duch starého náčelníka. Když placky snědl, lehl si tam, kde seděl

a usnul s vědomím, že smrt si dává na čas…

***

Uplynul týden.

Brian Harper žil mezi divochy. Začínal je více poznávat a rozumět jim. Přišel na to, že nejsou vůbec tak krvežízniví, jak se o nich většinou mluvilo. Ani nežili jako zvířata, i když podmínky k živobytí měli velice špatné. Sice nerozuměl jejich řeči, ale začínal chápat jejich zvyky i způsob života v horách. Kromě dětí si ho nikdo nevšímal. Bydlel v malé jeskyni stranou od jejich stanového tábora. Do jeskyně mu přinesli lůžko z větví, pokryté suchou trávou a potrhanou pokrývkou, která už hodně pamatovala.

Na úpatí šedé stěny pěstovaly indiánské ženy zeleninu, brambory a kukuřici. Sbíraly také různé byliny, ze kterých připravovali bělochovi potravu. Sami jedli maso z ulovených zvířat a placky z kukuřičné mouky. On dostával pouze syrovou zeleninu a byliny. Pochopil, že na něm šetří, ale byl vděčný alespoň za něco. Občas dostal i tvrdou placku nebo pár divoce rostoucích bobulí, které sbírali ve skalách.

Nevěděl jistě, zda si ho postupně připravují k mučednickému kůlu nebo ho živí jen tak. Faktem ale bylo, že lidé jeho vlastní bílé rasy ho vyhnali a divocí krvelační Indiáni se ho ujali…

Jeden ze starců prohlédl jednoho dne důkladně Harperovo tělo a posuňky zjišťoval, příznaky jeho choroby. Brian se mu to snažil předvádět a starý Indián to vše chápal. Pak mu ukázal bylinu a doporučil mu, aby jí sbíral a jedl. Chuť té rostliny byla odporně hořká, ale Harper starce poslechl.

Jednoho dne přinesli do tábora indiánské děvče zle potrhané od pumy nebo medvěda. Uložili ji před hlavní stan a stařešina jí ošetřil rány. Pak vzýval nad ní indiánské bohy. Brian Harper z povzdálí vše pozoroval. Děvče mělo ošklivou tržnou ránu v boku, ze které vyčnívaly ven vnitřnosti. Bylo potřeba provést chirurgický zákrok a sešít poraněná játra a žaludek, nacpat část vyhřezlých střev dovnitř a zašít pobřišnici, svalovinu a kůži. Jinak bylo jasné, že děvče během krátké doby zemře. Indiáni dovedli různá běžná poranění dobře léčit, ale tohle bylo na ně příliš.

Brian Harper asistoval mnohokrát doktoru Marshalovi při různých operacích zvířat, ale na toto by si sám netroufl. Sice viděl veterináře, jak šil a opravoval zvířatům i vnitřní orgány, on sám však jen držel a podával nástroje a šil kůži.

Když ale viděl zoufalství a bezmocnost těchto primitivních, ale šlechetných bytostí, rozhodoval se, má-li to risknout a zkusit děvče zachránit. Svůj kufřík s potřebnými nástroji měl, ale stále váhal, protože si uvědomoval, že jestli se operace nezdaří, nebo jestli děvče stejně zemře, vyslouží si hněv rudochů. Ale co,…. nanejvýš ho zabijí hned a nebudou s jeho smrtí čekat, aby si jí vychutnali při mučení u kůlu smrti. Rozhodl se. Buď a nebo…

S kufříkem v ruce přistoupil k ubohé dívce. Několik žen, shromážděných okolo a hučíc pohřební melodie, ho odstrčilo od zraněné pryč. Snažil se jim vysvětlit, že se chce pokusit zachránit jí, ale ženy mu nerozuměly a ani nechtěly rozumět. Byly zaslepeny bolestí z očekávané ztráty.

Harper šel za starým náčelníkem, který jediný uměl trochu anglicky. Ale ani k němu do stanu ho nechtěli zprvu pustit, ale stařec zaslechl venku hluk a sám vyšel ven.

„To děvče …umře!“ řekl Brian náčelníkovi.

Stařec přikývl s nepřítomným výrazem ve tváři.

„Já,…chtěl bych zkusit zachránit její život…. Pomoci jí.“ snažil se vysvětlit.

„Ty?“ podivil se starý muž. „Sám jsi jednou nohou ve věčných lovištích… … Sobě nedokážeš pomoci a rudé dívce ano?!“ zeptal se ho s pohrdáním v hlase.

„Dejte mi šanci! Zkusím to… Stejně by zemřela. Je zle potrhána.“ prosil Brian. Náčelník chvilku váhal, ale pak udělal zamítavý posuněk. Brian otevřel kufřík a ukázal skalpel, jehly, peany a podobné chirurgické nástroje, se kterými se dosud nikdo s Indiánů nesetkal. „Umím léčit zranění, které je vidět. Má nemoc je zákeřná a skrytá. Není vidět!“ vysvětloval. Náčelník ho náhle chytil za ruku a táhl ho k děvčeti. „Ukaž, co umíš… Zachraň mojí vnučku!“

Brian si umyl ruce, dal vařit vodu a prohlédl vážný stav asi patnáctileté indiánské dívky, která už nebyla při vědomí a ztratila mnoho krve.

Během příští hodiny sešil její natržená játra, žaludek a porušenou silnou cévu. Střeva omyl převařenou vodou a zasunul zpět do břišní dutiny. Zašil pobřišnici a nakonec s vypětím všech sil ještě sešil svalovinu a kůži.

Snad všichni členové kmene seděli celou tu dobu okolo a hleděli na něj, co dělá. Zřejmě ho hlídali, aby snad náčelníkově vnučce neublížil. Celou dobu operace ale ani nehlesli. Když skončil, neměl daleko k vlastnímu zhroucení. Byl unaven a krůpěje potu mu zaplavovaly čelo i celé tělo. Pohlédl okolo sebe. V očích Indiánů vyčetl poprvé úctu k šikovnému bílému muži a naději, že děvče by mohlo přežít. Sem tam se ozvalo i pochvalné mručení.

Ale ještě nebylo vyhráno. Děvče ztratilo mnoho krve a její puls byl skoro nehmatný. Brian proseděl celou noc u jejího lůžka. Kdyby zemřela, byl by to zřejmě i jeho konec. Ale dívka stále dýchala, ač se neprobírala z bezvědomí.

Po dvou dnech otevřela konečně oči. Krizi překonala… Měla sice horečku, ale vnitřní orgány se nezanítily. Různé nápoje, masti a zábaly Indiánů z léčivých bylin už dokončily Harperovo dílo.

Když dívka procitla a pohlédla na něj, zalilo ho náhle podivné teplo u srdce. Vlna štěstí a hrdosti mu zaplavila nitro. Dokázal to… dokázal operovat člověka uprostřed divočiny, i když to nikdy nedělal ani na dobytku, jen to párkrát viděl dělat doktora Marshala.

Od toho dne se chování indiánu k němu změnilo. Cítil z jejich pohledů hlubokou úctu a vděčnost. Někteří mu nosili bylinu, kterou měl užívat, jiní zase divoce rostoucí zeleninu a ovoce. Maso mu stále ale nikdo nenesl. A přitom na něj byl z dřívějška tak zvyklý. Nyní jedl převážně syrovou zeleninu a placky. Byl stále slabý, ale záchvaty a křeče ho už tolik nesužovaly.

Po několika dalších dnech se dívka natolik zotavila, že mohla už jíst a zkoušela chodit. Toho večera navštívil Briana v jeho jeskynním příbytku náčelník. Chvíli seděli mlčky proti sobě, až pak stařec promluvil: „Můj kmen musí putovat dále na jiná, vzdálená loviště. Jestli chceš a nemáš kam jít, můžeš putovat s námi.“

„Děkuju za tvou nabídku, náčelníku, vážím si toho, ale zůstanu tady, jestli mohu. Zdržoval bych vás, neboť nemám sil na dlouhý pochod. Očekávám navíc, že mě má zákeřná choroba už brzy přemůže a sklátí… Počkám zde v klidu na okamžik, až si mě bůh povolá do svých lovišť, odkud není návratu.“

„Nebudu tě přemlouvat. Zůstaň si tady, když chceš. Jen dvě věci bych ti chtěl říct: Jsem ti zavázán za záchranu své vnučky.…

„Jsem sám rád, že se to podařilo a že jsem mohl být ještě někomu prospěšný.“ přerušil ho Brian Harper.

„Máš v sobě kouzlo uzdravovat druhé…. Já ale myslím, že tvá choroba tě nemusí zahubit… Věř, že víra člověka ve vítězství nad nemocí či osudem ho někdy dokáže zcela uzdravit.“

„Děkuju za útěchu a za pomoc, kterou jste mi poskytli, když mi bylo nejhůře!“ usmál se slabě Brian Harper. Náčelník mu pokynul a vzdálil se k táboru.

***

Příští den ráno, když se Brian Harper probudil, slunce stálo již vysoko. Pohlédl k indiánskému táboru, ale jejich stany byly pryč. Odjeli.

Vstal a šel se podívat do míst, kde před tím stál jejich tábor. Nic tam nezůstalo, jen udusaná země a pár kostí. Vtom ho zarazilo zařehtání koně. Prudce se otočil. Za skálou byl uvázán jeden z pěti koní, které Indiáni vlastnili. Byl to na první pohled krasavec. Harper uvažoval, zda ho tu zapomněli nebo jestli ho tu nechali schválně… Nakonec nebylo jiné vysvětlení, než to, že je to náčelníkův dar za záchranu jeho vnučky.

Brian byl tím projevem vděčnosti vyveden z míry. Pomalu se ke koni přibližoval a chtěl si ho pohladit. Kůň byl ale velice plachý a nedůvěřivý. Stále couval, uskakoval, koulel očima a cenil zuby.

Brian nevěděl, co si se vzácným zvířetem počne. Co ale věděl, bylo, že to byl šlechetný a cenný dar od chudých divochů. Nikdy však na koni neseděl,….natož na indiánském a bez sedla…

***

Od odjezdu Indiánů uplynuly tři dny. Brian Harper si postupně trpělivým přístupem strakatého mustanga ochočil. Zvíře se už od něj nechalo krmit, hladit na hlavě a po krku a hřbetě. Celé hodiny nedělal Harper nic jiného, než že si s koněm povídal a hladil ho. Velice se mu to ušlechtilé zvíře s moudrýma očima líbilo. Lákalo ho nasednout na něj a projet se. Ohlávku měl, ale místo sedla jen pokrývku.

Brian se několikrát snažil vsednout mustangovi na hřbet, ale plaché zvíře ho vždy shodilo. Protože už v noci a k ránu bývaly mrazíky, Brian Harper uvažoval, zda by nebylo lepší čekat na smrt někde v teple. Napadlo ho, že by si mohl postavit nějakou malou chatu a pořídit si tam kamna nebo krb, aby v zimě nezmrzl. Proto se ale musel dostat někam, kde žili lidé a kde bylo alespoň trochu civilizace. Kam však jeho oko dohlédlo, nikde nebylo po civilizaci nebo po lidských bytostech ani stopy.

***

Příští den napadl sníh. Brian Harper se vyhrabal ze svého primitivního lože a klepal se zimou a hladem. Vydal se do míst, kde měli Indiáni políčko se zeleninou a kde rostla kukuřice. Nic tam však nezbylo.

Brian se chtěl vrátit do jeskyně, když tu ho zarazilo zlověstné zamručení, při kterém tuhla krev v žilách. Ohlédl se. Na skalní terase nad ním stála přikrčená puma a chystala se na něj skočit. I když neměl ze smrti strach, tentokrát se bál. Nechtěl být sežrán pumou. Stál bez pohnutí a horečně přemýšlel, co v nejbližších okamžicích udělá. Za skálou zahlédl svého indiánského mustanga, který nervózně frkal a hrabal nohou, neboť dravou šelmu cítil. Brianovi vrtalo hlavou, zda by stačil k mustangovi doběhnout. Puma už se připravovala ke skoku na svou oběť. Brian se rozhodl. Prudce vyrazil ke koni…

Puma skočila z terasy a hnala se dlouhými skoky za ním. Muž cítil, jak ho šelma dohání. Už byl skoro u koně, když zakopl a upadl na zem. Puma na něj skočila, ale vzápětí uskočila stranou, neboť hřebec se vzepjal nad Harperem a hrozil kočkovité šelmě bijícími kopyty a bojovným rykem.

Brian vstal a schoval se za koně, který mu svým zásahem jistě zachránil život. Šelma se ale nevzdávala. Stála opodál, připravená opět zaútočit. Váhala ale riskovat úder kopytem od vzpínajícího se koně. Po chvilce se však přece jen odhodlala a vyrazila na bezbranného Harpera.

Ten odvázal okamžik před tím mustanga a při útoku šelmy mu vyskočil ve strachu na hřbet. Ani nevěděl, jak to dokázal. Šelma na koně stále dorážela a obíhala ho ze všech stran. Mustang se vzpínal a byl z jejích útoků poplašený. Nakonec se dal do pohybu s Brianem na hřbetě. Ten se držel koňské hřívy jako klíště. Kůň se dal do běhu mezi skalami.

Nebezpečným během se ale zbavili dotěrné pumy. Brian Harper jel na koni... Teprve nyní si to plně uvědomil. Došlo mu, že to dokázal. Nechal nyní mustanga jít, aby si vybíral cestu a jen se vezl. Kůň zamířil cvalem do údolí a pak ven do volného kraje. Jezdec, sedící na něm, vypadal na hřbetě krásného koně poněkud neohrabaně a křečovitě, ale jízda se mu líbila a unesla jej. Oddával se rytmickému běhu ušlechtilého koně pod sebou a nevnímal, kudy a kam jedou.

Nechal koně cválat skoro celý den. Mířil na jihozápad. Celou tu dobu nepotkal člověka, ani nespatřil obydlí nebo jiné známky civilizace. Před západem slunce se blížil opět k horám. Pod nimi zahlédl malé městečko. Zamířil tam.

Byl sám překvapen, jak se za ten den sžil se svým koněm a jak se dal snadno ovládat. Pojmenoval ho Rex.

Už se smrákalo, když dorazil celodenní jízdou vysílený Brian Harper na okraj městečka. Tabule u cesty oznamovala, že to místo se jmenuje Rowney Dump. Brian zpomalil běh Rexe a krokem vjel do města.

Zastavil svého koně u hotelu a přivázal ho k vazadlu. Měl hrozný hlad a křeče v žaludku. Neměl ale peníze. Bál se, aby nedopadl jako minule, proto se vstupem dovnitř váhal.

„Haló, mladý muži!“ oslovil ho náhle asi čtyřicetiletý muž, přicházející ze saloonu. „Neprodáte toho koně?“ zeptal se.

„Ne… Není na prodej.“ rozhodl se rychle Brian, ačkoliv peníze nutně potřeboval. Rex mu ale přirostl k srdci.

„Promiňte, myslel jsem, že ho vedete na prodej, když není osedlán.“

„Ne, ne….jezdím na něm tak..“ vysvětlil Brian.

„Abyste rozuměl, chovám plnokrevné koně na svém nedalekém ranči. Proto se o vaše zvíře zajímám. Velice se mi líbí. Odkud ho máte, není-li to tajemství?“

„Dostal jsem ho darem….tam…v pustině.“

„Ještě řekněte, že od Indiánů!?“

„Ano…“

„Eh,… Nevěřím vám.“

„Věřte nebo nechte být.“ odpověděl Brian.

„Poslyšte, jste zde cizincem, nemýlím-li se?“

„Nemýlíte se.“

„Jaký vítr vás zavál do tohoto zapomenutého kraje?“

„Teď zrovna hledám něco k jídlu, ale…“

„Pojďte se mnou.“ nabídl mu rančer.

„Nemám ale peníze.“ namítl Brian.

„Nevadí. Zvu vás.“

„Ale toho koně neprodám.“

„Nechte si ho a pojďte do saloonu. Zajímáte mě.“

Table of Contents

Spustit