C O W B O Y

Z

N E B R A S K Y

Příběh z Divokého Západu

napsal

Jiří Pichl

Transkontinentální expres spěchá krajinou západního Kansasu. Míří ke hranicím s Nebraskou. Kouřící supící lokomotiva, která táhne za sebou tendr s dřívím a pět vagónů, míjí stáda dlouhorohého dobytka, městečka a farmy velkých i drobných chovatelů dobytka a ovcí.

Desítky mil leží koleje na rovině bez jediné zatáčky, pak se pojednou kraj mění a koleje se proplétají mezi vrcholky pahorkatiny, vedou po mostě přes Big Blue river a několika tunely přes horské masívy. Pak opět rovinatá scenerie s nevelkými kopci v dálce. Vlak uhání stále na Západ.

V poloprázdném posledním vagónu sedí spolu na sedadle dvě ženy. Jedna asi padesátiletá, zřejmě manželka nějakého farmáře. Druhou ženou byla asi osmnáctiletá blondýnka velice příjemné tváře. Měla menší štíhlou a jemnou postavu. Oblečena byla v zelené šaty a na hlavě měla šátek, neboť otevřenými okny do vagónu foukalo. Ženy zpočátku mnoho nemluvily, ale postupně se seznámily a polohlasně spolu hovořily.

Po krátké zastávce v Kansas City vlak opět vyrazil na Západ a hltal dlouhé míle Kansaské země směrem k Nebrasce.

Do posledního vagónu přistoupila trojice hlučně se smějících mužů. Byli středního věku a jejich obleky prozrazovaly cowboye. Z jejich chování bylo patrno, že se před tím zřejmě posilňovali alkoholem. Naneštěstí si v poloprázdném vagónu všimli zrovna sedadla s oběma ženami a zastavili se u nich.

„Já vás zdravím, dámy,“ oslovil je jeden z nich. „Což abychom si k vám přisedli?“

„Raději ne. Všude okolo je dostatek místa.“ odpověděla dívka.

„Ale my si přesto sedneme tady. Potěšíte nás svou přítomností. My jsme hoši z divočiny a tak pěkné děvče vidíme málokdy.“ dotíral cowboy. Jeho dva druhové si však bez řečí k ženám přisedli a ani klobouky si nesundali.

„Prosím vás, sedněte si na jiné sedadlo. Takto se tu budeme mačkat.“ ozvala se starší žena.

„Ale to nám nevadí, ba naopak. Že, Jimmy? My se rádi mačkáme.“

„V tom případě si jdeme jinam sednout my!“ rozhodla dívka a vstala.

„Toho nebude třeba. Přece byste nás neopustila, slečno?“ smál se jeden z cowboyů v klobouku a chytil jí za ruku. Surově ji zmáčkl a přinutil sednout.

„To už si dovolujete moc! Okamžitě mě pusťte!“ vykřikla dívka rozzlobena.

„Jen se zklidni, dítě,“ smáli se cowboyové.

„Takhle drzé chlapy jsem ještě neviděla!“ řekla rozhořčeně starší žena. „To nám nikdo nepomůže?“ zeptala se směrem do vagónu... Tam sedělo pár starších žen, farář a zarostlý zlatokop. Ten vstal a řekl: „Tak toho nechte, hoši a sedněte si jinam!“

„Zavři hubu, zarostlá brado, nebo tě půjdu srovnat!“ houkl na něj cowboy. Zlatokop raději ztichl.

„Zavolám průvodčího!“ ozvala se jedna ze starších dam, sedících na vzdálenější straně vagónu a vstala.

„Sednout!“ zahřměl cowboy a vytáhl svůj colt. Ženě nezbývalo, než uposlechnout jeho rozkazu.

Cowboyové se tiskli ze stran na dívku a starší z nich se opovážil na ní i sáhnout. Pleskla ho a vyskočila: „Tak už toho bylo dost, pánové! Moje trpělivost je u konce. Můj muž se má každou chvíli vrátit a upozorňuju vás, že jestli mě nepřestanete obtěžovat, ztrestá vás....“

Hlučný smích cowboyů byl odpovědí na její lest. „Myslím, že žádného manžela nemáte, slečno! To na nás nezkoušejte.“

„Nechte nás být, vy prasata ožralá!“ vzkřikla starší žena a počala se s jedním z cowboyů prát.

„Vyhoď tu starou odsud. Překáží nám!“ řekl vlasatý cowboy svému druhovi. Ten ženu vzal a vystrčil ji do uličky. Pak opět přisedl k nešťastné dívce: „Tak co nám povíte, slečinko? Kam cestujete tak sama?“

„Jedu s manželem. Už jsem vám to řekla.“

„Dobrá, dobrá, teď tady máte tři manžely najednou......cha, cha...“

Starší žena se mezitím dostala nepozorovaně ven do jiného vagónu.

„Nechcete vystoupit v Prestonu s náma?“ otravoval cowboy stále dívku.

„To jste uhodli, že nechci!“ odsekla.

„Nelitovala byste. Chovali bychom si vás na našem ranchi jako v bavlnce. Jen pro potěšení...“

„Nemám zájem!“

V chodbičce vedlejšího vagónu narazila uprchnuvší žena na vysokého urostlého muže, kolem třiceti let starého, který hleděl upřeně z okna a pozoroval krajinu. Měl na sobě modré džínové kalhoty, červenou košili a hnědou vestu. Bylo patrno, že jede z Východu a že cestuje už dlouho.

„Mladý muži,...“ oslovila ho.

„Prosím?“

„Potřebuji pomoc!“

„Co se stalo?!“

„Vzadu ve vedlejším vagónu obtěžují tři opilí cowboyové jednu slečnu!“

„Hmm... Jdu se tam podívat.“ rozhodl se okamžitě.

„Ale dejte si pozor. Nejste ozbrojen a oni mají revolvery! Řekněte třeba, že jste manžel té dívky!“

„Běžte ode mne dál, vy smradlavý kořalečníku a nemačkejte se tak na mě!“ reagovala dívka rozzlobeně a odstrkovala drzého cowboye od sebe.

„Tak my slečince nevoníme... Je nějaká moc nóbl!“

„Okamžitě mně pusťte tu ruku! Odcházím!“

„A to zas ne. Jen si k nám zase sedněte. Kam byste chodila?“

„Za svým manželem a hlavně pryč od vás, vy neurvalci!“

Jeden z cowboyů jí opět stáhl za ruku na sedadlo a znemožnil jí odejít.

„Nechte té legrace, slečinko. My dobře víme, že v tomto vlaku žádného manžela nemáte!“

„To se teda šeredně mýlíte, hoši!!“ zahřměl náhle mladík v červené košili, který se nepozorovaně ocitl ve vagóně.

„Ach, Jamesi, to je dost, žes přišel!“ reagovala dívka. „Vyhoď prosím ty drzé chlapy!“

Touto řečí vyrazila dech cowboyům i mladíkovi, který jen polkl na prázdno. Jeden z cowboyů vstal a postavil se proti mladíkovi: „Cože?...Vy jste opravdu její muž?!“

„Jistě.“

„Nevěřím vám.“

„To mi nevadí.“ řekl klidně mladík a pohlédl na dívku: „Nedělej si starosti, miláčku, už tě nebudou dlouho otravovat.“

„Nám se tady sedí ale dobře, že ano, Jimmy?“ usmál se cowboy v klobouku a pohodlně se rozvalil v sedadle.

„Než napočítám do tří, budete venku!“ zahřměl mladík výhrůžně. Cowboyové se po sobě podívali, ale k odchodu se neměli.

„Pojď, drahá, budu je muset naučit, jak se mají správně chovat,“ řekl mladík, nevyveden z klidu a podal dívce ruku. Ta vstala, ale jeden z opilců se snažil jí zachytit a stáhnout zpět. Ocelový stisk mladíkovy ruky však jeho záměr překazil a dívka byla vyvedena do uličky.

„Řekl jsem ven!“ vykřikl mladík a chytil jednoho z cowboyů za ruku. Vzápětí jím mrštil o roh protějšího sedadla. Muž se skácel na zem a úpěl bolestí.

Jeho druh prudce vstal a mladíkovi se postavil tváří v tvář. Ochránce osamělé dívky zachytil cowboyovu útočící pěst svalnatou rukou a sám mu uštědřil tvrdou ránu do obličeje. Cowboy klesl do sedadla otřesen.

Třetí opilec však vytáhl revolver, který strčil mladíkovi před nos. „Ty pracky nahoru!“ řekl výhružně.

Dívka, stojící opodál, vykřikla. Mladík zvedl poslušně ruce.

Vtom se ve spojovacích dveřích vagónu objevila starší žena, která dříve s dívkou seděla. Za ní šel průvodčí, nějaký šerif a čtyři muži se zbraněmi v rukou.

„Tak co je to tady?!“ ptal se šerif. „Ty bouchačky chci vidět v pouzdrech, pánové!“ přikázal cowboyům, ohrožujícím mladého muže. „Půjdete s námi, aby vám zchladly hlavy!“

***

Když se vagón opět vyprázdnil, děkovala dívka své spolucestující, že přivedla pomoc v pravý čas. Pak se postavila proti mladíkovi.

„Chtěla bych vám taky poděkovat, pane.“

„To nestojí za řeč,“ pousmál se skromně.

„Ale ano... Pomohl jste mi víc, než si myslíte. Byla jsem už z nich zoufalá.“

„Udělal jsem to pro vás rád... Ale kdyby nebyli přišli ti lidé se šerifem, tak nevím...“

„Zachoval jste se jako pravý gentleman.“

„Hmm... Přeju vám šťastný zbytek cesty... Doufám, že už nerušený.“

„Odcházíte?“

„Ano..... Seděl jsem v jiném vagóně.“

„Kdyby jste se neurazil, pozvala bych vás sem. Víte, když cestuje mladá žena sama v těchto krajích, necítí se bezpečna a ve vaší společnosti bych se nebála...“

„Tak dobře. Rád si sednu s vámi, ačkoliv nevěřím, že se ti opilci ještě vrátí.“

„Možná ne, ale mohou přijít jiní otravní muži, Jamesi...“

„Hmm.... Nejmenuji se ale James.“

„A jak tedy?“

„Patrick.“

„Prima. Já jsem Brenda.“

„Hezké jméno pro vás.“

„Děkuju........ Můžeme si sednout.“

Usedli proti sobě k oknu. Brendina spolucestující, která seděla vedle ní, si otevřela knížku a začala si číst.

Chvíli bylo ticho, které Brenda přerušila otázkou: „Jak jste to myslel s tím miláčkem?“

„Ehm....tedy...vy jste mě první oslovila tak pěkně.“ bránil se, poněkud vyveden tématem rozhovoru z míry.

„Hrál jste si na mého manžela...“

„Tady vaše přítelkyně mi to poradila a myslím, že vám se to rovněž zalíbilo...“

„Proč myslíte?“

„Hrála jste to se mnou… A hrála jste to tak přesvědčivě a opravdově, že jste tím úplně vyvedla ty muže z klidu... Přiznám se, že i mě.“

„Hráli jsme to přesvědčivě oba,“ usmála se. „Taky jste mi vyrazil dech tím miláčkem ..... a řekl jste mi pojď drahá.....“

„Ano..... Promiňte.“

„Už mi tak ale raději neříkejte..... i když musím přiznat, že mi to od vás znělo pěkně. Přestože to byla pouze hra.“

„Já....jsem nikdy nic podobného nehrál. Vyšlo to ze mne tak nějak přirozeně samo od sebe.“ vysvětloval.

„Improvizoval jste.“

„Ano...Jinak bych si nedovolil za normální situace ani pomyslet na něco podobného...“

„Proč?“

„Nesluší se to.“

„To já si zase občas myslím na ledacos. Napadají mě různé věci a říkám si i to, co se nesluší, ale pouze sama pro sebe; v duchu. Tak, že to nikdo jiný nemůže slyšet. Těm opilcům jsem hrozila, že se vrátí můj muž, a když jste se objevil, trošku jsem pomohla jejich představivosti. Byl to bláznivý nápad... Řekla jsem to v zoufalství a ...“

„Ale řekla jste to pěkně..... Máte jistě s takovými větami zkušenosti.“

„Mýlíte se.... Nejsem vdaná a nikdy jsem nebyla.“

„Opravdu?.... Myslil jsem, že...“

„Co?“

„Vypadalo to tak....... tak opravdově...“

„A na co jste myslel v té chvíli?“ zeptala se ho s lišáckým úsměvem. „Na co jste myslel, když jsme si tak hezky říkali?“

„Pojďme si raději povídat o něčem jiném.“

„Proč?“

„Přivádíte mě do rozpaků takovými otázkami.“

„Opravdu?.... To mě nenapadlo..... promiňte.“

„To nic.“

„Jste plachý, co se týče žen?“

„........Kam cestujete?“ vyhnul se odpovědi otázkou.

„Kam vy?“ vystřelila dotaz svým ostrým jazýčkem.

„Jedu až do Stapletonu. Pak dostavníkem do Watson City.“

„To pojedeme spolu. Také pojedu poštovním dostavníkem ze Stapletonu, ale jen do Brownhill.“

„Odkud cestujete?“ zeptal se.

„Byla jsem v Indianapolis na škole. Teď se vracím

po čtyřech letech domů. A vy?“

„Já jedu až z Washingtonu. Hledám svého otce.“

„Jak to? Ztratil se vám?“

„Jak se to vezme. Vlastně ano. Ale je to dlouhý příběh. Nebudu vás s tím otravovat.“

„Ale mě to neotravuje. Naopak. Zajímá mě to... Zajímáte mě, Patricku...“ usmála se na něj koketně.

„Nežertujte, prosím.“

„Dobře.... ale mě opravdu zajímá váš příběh. Vyprávějte mi o tom, jak se váš otec dostal až sem, daleko od Washingtonu. Vždyť pojedeme ještě dlouho.“

„No, to máte pravdu...... Ale můj otec se sem na Západ nezatoulal z Washingtonu. To spíš já se zatoulal na Východ. Otec pochází z kraje kolem Stapletonu. Od pramenů řeky South Lap. I já se tam narodil, ale když mi bylo pět let, zemřela mi matka. Otec byl dobrodruhem a nemohl se o mě postarat...“

„Nemohl nebo neuměl?“ přerušila ho Brenda.

„Asi obojí.“ přisvědčil Patrick. „Bál se, že by na mojí výchovu nestačil a tak mě odvezl sestře své zesnulé ženy do Washingtonu. Požádal jí, aby mne vychovala. Tetička souhlasila a ujala se mě. Protože žila sama a neměla vlastních dětí, oblíbila si mě a nechtěla mě z Washingtonu pustit. Mně se život v pohodlí ve velkém městě na Východě taky zalíbil a tak jsem odjezd na Západ za otcem oddaloval. Avšak minulý měsíc tetička zemřela, tak jsem se rozjel otce vyhledat...“

„Kolik je vám let, Patricku?“

„Třicet.“

„A to jste nebyl pětadvacet let zde na Západě?“

„Nebyl. Ale ne tak docela. Když mi bylo deset, jednou jsme jeli s tetou otce navštívit. Namluvil si už mezitím jinou ženu. Měli pěkný ranch. Otec mě chtěl už mít doma, ale tetička ho přesvědčila, abych ještě dochodil na Východě školy a tak jsme zas odjeli. Asi dvakrát mi otec napsal, abych se vrátil na Západ, ale to už je šest let. Od té doby o něm nemám zprávy. Ani nevím, jestli jeho ranch najdu. Je to někde poblíž Watson City. V Jelením údolí.“

„Tam to neznám.“ ozvala se Brenda, se zájmem naslouchajíc.

„Snad to po dvaceti letech najdu...“

„Ve Watson City se jistě doptáte na Jelení údolí.“

„Hmm.... Doufám jen, že bude otec ještě živ a zdráv.“

„Snad ano..... Moje matka mi také zemřela. Když mi bylo třináct. Mám otce a tři bratry. Už se na ně těším. Neviděla jsem je čtyři roky. Také máme ranch a chováme dobytek.“

„Ti budou jistě překvapeni, až vás uvidí,“ řekl s úsměvem Patrick a zadíval se Brendě na okamžik do jejích tmavých očí.

„Asi ano,“ přisvědčila.

„Jistě jste se velice změnila a dospěla v krásnou ženu. Závidím jim, že vás budou mít každý den na očích. A myslím, že nejsem sám.“

„Moji bratři jsou divocí hoši Západu. Budu je musit trochu zkrotit a převychovat, půjde-li to ještě...“

„Myslím, že si rádi dají říct.“

„Vy tomu nějak moc rozumíte, zdá se.“

„I ne, jen jsem se na chvilku zamyslel a představil si, že jsem jedním z vašich bratrů.“

„A jak to dopadlo?“

„Nechme toho raději.“

„Proč?“

„Mohl byste mi být bratrem?“

„Nevím...... Asi ne.“

„A hleďme ...... pročpak?“

„Bál bych se."

„Bál?... A čeho?"

„Třeba toho, že bych.... že bych se mohl do vás zamilovat... ...a.....a to by jistě špatně skončilo...“

„Proč myslíte?“

„Eh,....už nemyslím nic.....Je tu hezká krajina okolo, že?“

„Neodpověděl jste mi.“

„Nechci na takové věci raději myslet ...."

„Proč?... Přivádí vás to do rozpaků?"

„Ano....... Jak dlouho ještě pojedeme?“

„Ještě dlouho.“

„To je dobře.“

„Proč?“

Pokrčil nemotorně velkými rameny.

„Rád si se mnou povídáte?“

„Ano. Je to příjemné zpestření cesty.“

„Hmm... A o čem budeme mluvit dál?“ zajímala se.

„Můžete mi vyprávět něco ze svého života. Třeba jak to chodí zde; na Západě. Místní zvyky a tak...“

„A vy tu chcete zůstat natrvalo?“

„To nevím. To bude záležet na mnoha okolnostech.“

Vlak projížděl krajinou a Brenda vyprávěla Patrickovi o životě na jejich ranchi, o životě v malém městečku a vůbec, jak se žije na americkém středozápadě...

***

Vlak mezitím přejel z Kansasu do Nebrasky. Stále supěl krajinou, plnou dobytka, plání a skal a oba mladí spolu hovořili. Žena, která s nimi seděla, se rozloučila a na jedné stanici v horách vystoupila.

Slunce se již pomalu klonilo k západu, když vlak zastavil v městečku Stapleton. Oba mladí vystoupili ven. Patrick pomohl Brendě se zavazadly.

Ti, kdo chtěli cestovat dále jiným směrem, než vedla železnice, museli použít koně nebo poštovní dostavníky, které jezdily ze Stapletonu do všech stran.

Protože nastal ale večer, bylo cestujícím doporučeno přespat v hotelu, poblíž nádraží. Patrick tam Brendu doprovodil a rozloučili se. Každý ulehl na lůžko ve svém hotelovém pokoji.

Patrick myslel na tu obdivuhodně krásnou a svůdnou, odvážně cestující dívku. Líbila se mu, ale držel se raději zpět. Nevěřil ženám... Neměl s nimi dobré zkušenosti a vlastně je sám ani moc nevyhledával. Byl to sice silný a zdravý muž, ale v přítomnosti žen byl jaksi nesvůj. Nevěděl, jak se před ženami chovat a také neznal a nechápal jejich chování. Nerozuměl jim. Některé byly hodné, jiné vychytralé a lstivé, Patrick je dlouho nedokázal odlišit. Proto se jim raději vyhýbal. Měl zkušenosti, že se ženami byly vždy nějaké potíže.

Setkání s Brendou na něho však dost zapůsobilo. Byla tak sama a tak bezbranná, avšak jazýček měla chvílemi dost ostrý. Ovládal ho zvláštní vzrušující pocit, když seděl proti ní, hleděl jí do tváře, do očí, občas na okamžik jeho pohled zamířil odvážně i na její klenutou hruď. Bylo hezké hovořit s ní. Cítil její jemnou vůni a chvílemi, když se vagón zakymácel, se mimovolně dotýkal koleny jejích nohou. Vzrušovalo ho to, ale bál se pomyslit na to v její přítomnosti. Obával se, aby si něčeho nevšimla a svým ostrým jazýčkem aby ho neztrestala.

Chvílemi musel držet na uzdě své vášně a pudy, neboť si nebyl jist sám sebou. Být tak blízko tak milé a krásné osobě něžného pohlaví ho velice zneklidňovalo a bylo to přímo nebezpečné.

Bylo mu blízko ní hezky, ale uvědomoval si, že za půl dne bude toto jejich náhodné setkání už pouze minulostí a vzpomínkou. Proto nechtěl ani své city moc rozbouřit. Řekl si, že mu alespoň cesta rychleji uběhla a myslel na svého otce. Jak bude vypadat, až ho nalezne; poznají-li se vůbec navzájem. Měl obavu, aby byl otec naživu, protože v tomto divokém kraji se může lecos stát a již dlouho neměl o otci žádné zprávy. Patrick ale doufal, že bude vše v pořádku. Nevěděl, zda zůstane u otce na Západě, či se vrátí na Východ do velkého města. Přemýšlel o tom celé týdny.

Těšil se na změnu života, i když tušil, že život zde bude těžší, než na jaký byl dosud zvyklý. Peníze, které zdědil po tetě, měl u sebe, aby mohl v případě potřeby přispět otci nebo mít něco pro svůj začátek.

Také nevěděl, jak ho přijme jeho nová žena. Otec naposledy psal před šesti lety také něco o svých dětech s ní. Prý mají spolu dceru a syna. Obával se toho setkání, ale zároveň se na něj těšil. Avšak nejvíce se nyní těšil, až ráno spatří opět usměvavou tvář roztomilé Brendy. Zdýlo se mu, že to mezi nimi zajiskřilo. Se vzpomínkou na ni usnul...

Ta odvážná dívka se pustila sama na dalekou cestu do svého domova. Napsala sice otci dopis, kdy přijede, aby na ní v Brownhill čekali. Avšak nyní dlela ještě osmdesát mil od Brownhill. Opilí cowboyové ve vlaku ji dost vyděsili, proto byla velice vděčná tomu plachému, ale pěkně rostlému a nebojácnému mladému muži, který se jí zastal a chránil jí. Byla ráda, že ho pak pozvala k sobě do vagónu.. Pěkně si popovídali a cesta jim rychle utekla. Brenda se v jeho blízkosti opravdu cítila v bezpečí. Jeho samotného se nebála. Naopak ho ráda škádlila všetečnými otázkami, které ho přiváděli do rozpaků. Ráda škádlívala muže a trochu si s nimi i někdy zahrávala, ale jinak si je držela dosud stále dále od těla. Škádlit slovně, to ano, ale nic víc. To dala vždy každému jasně najevo.

Bývala veselou, rozpustilou dívkou, ale na Východě ve škole dospěla a stala se z ní mladá žena.

Byla ráda, že cestuje s tím sympatickým Patrickem, ale brala to pouze jako rozptýlení, zábavu a ochranu. Jiného významu pro ni neměl. Byla šťastná, že se vrací na rodnou farmu k otci a bratrům. Byla svobodná, volná a nechtěla si komplikovat život žádnými známostmi. A navíc ne s chlapci z Východu. Měla představu, že jestli se někdy zamiluje, až přijde její čas a bude chtít žít s nějakým mladým mužem, provdá se jedině za silného opáleného zápaďana. Věděla jistě, že si nevezme nemotorného panáka nebo inteligenta z Východního velkoměsta.

Těšila se na příští den, neboť již okolo poledne by měla spočinout v otcově náručí a v náručí svých divokých bratrů, kteří budou rovněž o čtyři roky starší. Budou z nich již opravdoví chlapi. Také se těšila, až si vyjede na nějakém koni. Otec jí psal, že jí zkrotil a ochočil bílého mustanga. S myšlenkou na svého nového koně nakonec usnula...

***

Brzy ráno vyrazil jeden z poštovních dostavníků severozápadním směrem na Brownhill a Watson City. Dva hnědáci a dva vraníci do něj zapřažení letěli hliněnou cestou a za dostavníkem se zvedala oblaka prachu.

Na kozlíku seděl muž s puškou; jež zabezpečoval ozbrojenou ochranu v tomto nejistém kraji. Vedle něj seděl kočí, který práskal ve vzduchu bičem, když se mu zdálo, že koňské spřežení běží příliš pomalu.

Uvnitř vozu sedělo pět lidí. Starý obtloustlý obchodník s velkou kabelou na klíně, starší manželé Garrisonovi - zřejmě zámožní, soudě podle velice solidního oblečení a Brenda s Patrickem.

„Vyspal jste se dobře?“ vyzvídala Brenda, příjemně se po ránu usmívajíc a lehce šlápla Patrickovi na nohu.

Krátce jí pohlédl do očí, které spočívaly zkoumavě na jeho tváři.

„Ano. A vy?“ zeptal se polohlasně, přičemž pohlédl i na ostatní pasažéry ve voze. Ti si jich nevšímali.

„Já do růžova.“ usmála se dívka.

„Já taky.“

„A zdálo se vám něco v noci?“

„Zdálo, ale..... neptejte se mě, co. Stejně vám to nepovím.“

„Pročpak?...... Vždyť co se vám zdá v novém prostředí, v novém kraji, se vám může splnit...“

„No, právě proto.“

„Copak, zdálo se vám něco špatného?“

„Právě naopak.“ hlesl Patrick a nevydržel se dívat do velkých Brendiných očí. I ona se zarděla a sklopila zrak. „Snad se vám zdálo o mně?“

„Ne. O vás ne...bohužel....nebo bohudík.“

„O čem tedy?“ zeptala se zklamaně.

„O dobytčí farmě.“ zalhal Patrick.

„Eh,..... Jak se vám může zdát o dobytku a o práci?“ divila se.

„Nevím,“ pokrčil rameny. „A co se zdálo vám?“

„Nic. Spala jsem jako dřevo...“

Dostavník poskakoval daleko více než vlak po kolejích. Po hodině jízdy byli všichni uvnitř jako zmlácení. Koně nyní zvolnili běh a vůz, jimi tažený, překonával nevysoké pohoří. Po stranách se otvíraly hluboké strže a údolí. Projeli kaňonem a pokračovali podél skal. Před nimi se objevila zase holá pláň.

Vtom zaslechli třesknout tři výstřely a uslyšeli, jak vozka začal více pobízet spřežení a šlehat bičem do vzduchu. Jízda se očividně zrychlila. Cestující spatřili okénkem šest jezdců, kteří se zbraněmi v rukou dostavník doháněli. Odřízli mu cestu od široké pláně a tlačili ho zpět ke skalám.

Muž na kozlíku vedle vozky začal po pronásledovatelích střílet. Jejich zbraně také promluvily. Všichni uvnitř vozu si lehli na podlahu. Brenda se držela třesoucíma rukama Patricka. Ten jí kryl na prkenné podlaze vozu vlastním tělem.

Nikdo nemluvil, jen stará paní Garrisonová sténala: „ Co s námi bude, Georgi?“

Několik střel prolétlo skrz dostavník. Tlustý obchodník odložil svojí koženou kabelu na sedadlo a vytáhl revolver. Vystrčil ruku z okna a několikrát vystřelil proti banditům. Ti však zahnali dostavník do skal, kde musel zastavit, jinak by se byl rozbil o velké balvany, kterými byla země v těch místech poseta.

Muži na kozlíku odhodili zbraně a stáli bez opasků s rukama nad hlavami. Přijíždělo šest jezdců.

„Patricku,“ oslovila chvějícím se hlasem Brenda Patricka.

„Copak?“

„Mám strach.“

„Nic se ti nestane.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

„Hmm.....Tady mám zlatý prsten po mamince. Schovej ho, prosím tě, někde.“

Patrick nastavil dlaň a ona mu tam položila třesoucí se rukou zlatý kroužek s modrým kamenem. Rychle ho zasunul do škvíry za odštíplé prkno ve stěně vozu. Pak si vzpomněl na své peníze, které zdědil po tetě. Měl je i se všemi svými penězi v peněžence v náprsní kapse u vesty. Bylo ale už pozdě. Zarostlý muž s revolverem v ruce otevřel dvířka vozu a zahřměl: „Všichni ven!“

Cestující poslechli do jednoho. Za chvilku stáli s rukama nad hlavou před dostavníkem. Jeden z jezdců, dosud sedící v sedle, na ně mířil puškou.

Přiřadili k nim i vozku a ochránce dostavníku, krvácejícího z prostřelené paže. Ostatní bandité prohledali pak dostavník a vše cenné sebrali. Dva z nich poté začali prohledávat pasažéry.

Patrickovi ukradli peněženku se všemi penězi i se všemi doklady a dokumenty. Chtěl protestovat, aby mu alespoň doklady vrátili, ale výhrůžné zakývání pušky střežícího bandity ho zklidnilo.

Pak přistoupil jeden z banditů k Brendě. Na čele měl velkou jizvu. Stáhl Brendě náušnice a začal jí osahávat, nemá-li něco ukryto pod šaty. Jakmile na ní sáhl, dala mu facku a ustoupila o dva kroky zpět. „Nesahejte na mě!“ zasyčela. „Už nic nemám!“

„Ty čubko jedna divoká!“ zaklel bandita s jizvou na čele a vrhl se na ní opět s předsevzetím, že jí prohledá a osahá co nejdůkladněji. Jeho ruku však zachytil ocelový stisk Patrickovy paže. Brenda se za něj schovala.

„Nech jí být! Nic už nemá!“ řekl rezolutně Patrick. Muž s jizvou vytrhl však druhou rukou revolver. Mladík jej zachytil a vykroutil mu ho. Zbraň spadla na zem.

Vtom se ozval výstražný výstřel muže v sedle. Kulka zabzučela Patrickovi nad hlavou. „Hoši, končíme a pojedeme! Máme toho dost.“ zavelel muž s šedivým plnovousem.

„Ta maličká půjde se mnou, Sandersi!“ vznesl svůj požadavek na šéfa bandy muž s jizvou. Ten neodpovídal, tak bandita chytil Brendu za ruku a chtěl ji odtáhnout ke svému koni. Dívka se zuřivě bránila a Patrick se vztekle kousal do rtu, neboť držel ruce nahoře před ústím pušky.

Brenda se banditovi s jizvou náhle vytrhla a přiskočila k Patrickovi: „Probůh, zachraň mě....... Jestli mě odveze, bude to má smrt!“ prosila ho úpěnlivě.

Jakmile jí bandita chtěl opět chytit, Patrickova pěst vylétla jako blesk proti jeho obličeji a zjizvený odlétl stranou do prachu.

„Odprásknu tě jako prašivýho psa!“ zařval pak, sahaje po revolveru. Brenda se postavila před Patricka a chránila ho svým tělem.

„Moore, nech to být! Překážela by nám!“ rozhodl vůdce bandy, Sanders. Byl to ramenatý obr se šedivým plnovousem. „Jedeme ....a žádné zbytečné mrtvé!“

Bandité se vyšvihli do sedel, jen Moore stále váhal. Přistoupil k Brendě, zakrývající Patricka a chytil jí levou rukou za šaty. Ve druhé ruce držel revolver s nataženým kohoutkem, namířený na Patricka. Smýkl dívkou náhle surově na stranu, až upadla. Patrick se k ní sklonil a vtom dostal ránu pažbou revolveru do zátylku. Svalil se na ležící dívku.

„Tebe si ještě najdu!“ zahrozil bandita vyplašeně hledící Brendě, ležící zčásti pod Patrickovým tělem. Pak vyskočil na svého koně a odcválal za ostatními do skal.

Všichni si oddychli.

Vozka začal obvazovat ochránci dostavníku krvácející paži, tlustý obchodník klel a pěstí hrozil za bandity. Manželé Garrisonovi se skláněli nad Patrickem, který ležel na zemi omráčen. Brenda se vysoukala z pod jeho bezvládného těla a hladila ho po tváři.

„Patricku,“ šeptala ustrašeně. „Co je s tebou?“

„Za chvíli se probere, madam.“ uklidňoval jí pan Garrison.

„Ale měla jste namále. Kdyby se vás ten mladík nezastal, odvezli by vás jistě s sebou. To bych pak nechtěla být ve vaší kůži ani za nic...“ hodnotila událost jeho manželka.

„Všechno mi ukradli! Jsem žebrák!“ láteřil obchodník.

„Nám taky všechno sebrali.“ ozvali se starší manželé. „Ale není nad to, zůstat na živu...“

„Byla to pověstná Sandersova tlupa. Řádí tady občas v kraji.“ poznamenal vozka. „Naložte toho mladíka do vozu a raději pojedeme dál odtud, než je napadne se vrátit.“

„To je pravda. Rychle pryč!“ přitakala paní Garrisonová. Brenda přiložila Patrickovi na krvácející místo na hlavě svůj kapesník. Držela jeho hlavu na svém klíně a hladila ho po vlasech.

„Naložíme ho.“ vyzval jí pan Garrison.

Vtom Patrick tiše zasténal a otevřel oči.

„Patricku!“ usmála se na něj Brenda s ulehčením. „Jsi v pořádku?“

„Eh,... co se děje?“

„Dostal jsi pořádnou do hlavy.“

„A už jsou pryč?“

„Ano.“

„Neublížili ti?“

„Ne......Ale musíme rychle pryč. Můžeš vstát?“

„Snad ano.....ačkoliv......leží se mi krásně...“ poznamenal Patrick. Z dívčina klína se mu nechtělo.

Rozpačitě se pousmála.

„Musíme si pospíšit.“ upozornila paní Garrisonová. Patrick tedy vstal a za pomoci Brendy a obou manželů došel vrávoravým krokem do vozu. Za několik minut pokračovali dál.

***

Po hodině únavné jízdy se dostavník blížil k městečku Brownhill.

„Já už budu doma.“ poznamenala Brenda šťastně, když poznávala vrcholky vysokých hnědých hor nad městečkem. Najednou jí ale bylo líto, že cesta už končí. Zvykla si na příjemnou společnost Patricka a rozloučení jí malinko zarazilo. Byl jí velice sympatický. Vzápětí si ale uvědomila, že jí čeká setkání se svým otcem a bratry, na které se těšila čtyři roky.

Dostavník vjel do města.

„Patricku,..... Děkuji ti ze srdce za vše, cos pro mě udělal...“ řekla mu s vděčností v hlase.

„Ale vždyť jsem..... nic významného neudělal...“ namítl skromně.

„Cestovalo se mi s tebou dobře... Přeju ti, abys našel svého ztraceného otce a rodinu....“ řekla mu.

Dostavník zatím dorazil do středu města k poštovnímu úřadu a vozka zarazil koně. Vůz i spřežení zůstalo stát, zahaleno zvířeným prachem.

„Sbohem, Brendo.“ podal jí ruku. Stiskla jí. „Sbohem Patricku.“ zašeptala a vtiskla mu polibek na tvář. Než se vzpamatoval, vstala a protože se oblaka prachu začala rozptylovat, popadla své zavazadlo a vystoupila společně s tlustým obchodníkem z vozu.

Patrick, překvapený její bezprostřední reakcí, jí sledoval oknem dostavníku. Viděl, jak k ní zprvu váhavě přistoupili tři statní muži. Ona vykřikla a nadšeně se jim vrhla do náručí. Zřejmě to byli její tři bratři. Po chvilce vřelého vítání jí vzali zavazadla a odváděli si jí kamsi, Patrickovi z dohledu. Ani jednou se už k dostavníku neohlédla.

Vozka napojil a nakrmil koně, do kabiny dostavníku vstoupil nový cestující a spřežení vyrazilo dál. Jeho dalším cílem bylo město Watson City, vzdálené skoro sto mil.

Patrick ještě chvíli myslel na Brendu. Jak jeho zásluhou unikla spárům Sandersovy bandy, jak ho ošetřovala, jak mu dala hubičku na rozloučenou a šťastně se setkala se svými bratry. Pak začal přemýšlet o sobě. Zůstal bez prostředků, ba i bez dokladů... Vtom si vzpomněl na prsten, který mu při přepadení dívka svěřila. Sáhl do škvíry ve stěně vozu a zlatý kroužek s modrým broušeným kamenem vyňal. Uvědomil si, že na něj úplně zapomněl a ani Brenda si na něj ve víru událostí nevzpomněla. Co teď? Už byli od Brownhill daleko... Patrick tedy schoval prsten do kapsičky u vesty a řekl si, že ho jednou dívce zaveze. Pak přemýšlel, jak se asi jeho otec bude tvářit, až ho spatří ve dveřích, až z toho usnul...

***

Table of Contents

Spustit