Text © Karel Václav Kupka, 2014

Návrh obálky © Lukáš Vik, 2014

Grafická úprava a sazba © Lukáš Vik, 2014

ISBN ePub formátu: 978-80-87749-30-2 (ePub)

ISBN mobi formátu: 978-80-87749-31-9 (mobi)

ISBN PDF formátu: 978-80-87749-32-6 (PDF)

E-knihu vydal: Lukáš Vik

http://www.lukasvik.cz

Tajemná minulost

Byl nádherný jarní den a z petřínských sadů se linula omamná vůně kvetoucích šeříků. Na lavičkách okolo sochy Karla Hynka Máchy se choulilo k sobě několik dvojic, které se nenechávaly vyrušit ani procesím kolemjdoucích pražanů, kteří využívali první den měsíce května roku 2006. Ivan Řádek se rozvaloval na lavičce opodál mileneckých dvojic a se zavřenýma očima proti slunci uvažoval, jakým způsobem tak nádherný den zakončit. Napadalo jej mnoho způsobů. Nejjednodušší by byl závěr v hospodě U Fredyho, kde by se jistě našlo několik kamarádů, kteří by se s ním rádi opili. Potom si vzpomněl na Janu s Olinou, které by jistě nepohrdly jeho společností, protože si to rády rozdávaly ve třech. Nakonec zavrhl všechny hříšné myšlenky a rozhodl se projít historickou část Prahy se svým fotoaparátem a zkusit ulovit nějaký pikantní záběr pro bulvární tisk. Jako novinář na volné noze nepodléhal příkazům šéfredaktorů a mohl si fotit a psát o čemkoli, o co byl momentálně zájem. Jistěže už také několikrát narazil, ale to bylo něco, co jej na jeho práci přitahovalo a dávalo mu pocit svobody. Proto by svůj bohémský život nevyměnil za nic na světě. Protože bylo před parlamentními volbami, tak si jednotlivé politické strany a občanská sdružení neodpustily pořádat na různých místech Prahy svá předvolební setkání s potencionálními voliči. Také mnoho známých tváří z řad umělců se na těchto setkáních předvádělo, aby po volbách pro ně zbyl nějaký štěk v televizních pořadech nebo na stránkách novin a časopisů. Tyto argumenty rozhodly, že se zvedl ze své lavičky, aby uvolnil místo dalším chtivým milencům a vydal se světem na Pohořelec, aby v okolí Pražského hradu ulovil nějaké zajímavé záběry. Když procházel podloubím k Hradčanskému náměstí, tak se zastavoval v místních hospůdkách, ve kterých hledal inspiraci pro svůj budoucí článek. Když tu najednou uslyšel z kouta jedné putyky hlasitý hovor. Nakoukl dovnitř a v rohu místnosti seděli dva vlasatí chlápci v jeho věku a i přes svůj značně podroušený stav stále o něčem diskutovali. Ne že by to bylo něco mimořádného, ale hlas zády sedícího mladíka mu někoho připomenul, koho už neviděl řádku let. Posadil se k volnému stolku, objednal si pivo a snažil si vzpomenout, koho mu ten hlas připomíná. Diskuze byla vedena o politice a nadcházejících volbách. Z jejich hovoru bylo jisté, že se nacházejí každý na jiné straně barikády a snaží se jeden druhého přesvědčit o své pravdě. Vtom se známý hlas otočil na číšníka a Ivanovi z profilu připomněl jeho nejlepšího kamaráda ze základky, Jirku Dohnala. Byl sice o rok starší, ale protože byl narozený v říjnu, tak nastoupil až o rok později.

Ivan kývnul na číšníka a ten ihned přiběhl k jeho stolku.

„Budete si přát?“ zeptal se servilně a čekal na odpověď. Ivan mu naznačil, že se ho chce na něco důvěrného zeptat a číšník okamžitě sklonil hlavu a byl samé ucho.

„Neznáte náhodou toho dlouhovlasého chlapíka, co sedí zády u stolku v rohu?“ a očima naznačil svůj zájem.

Číšník se na Ivana zkoumavě podíval a nenápadně se zeptal. „Jste od policie?“

Ten se jen rozesmál a odpověděl. „Vidím, že je máte taky rád jak osinu v prdeli. Já jsem novinář a tenhle chlapík mi někoho připomíná.“

Číšník naznačil, že chápe můj zájem a řekl: „To je pan inženýr Jirka Dohnal. Moc fajnový host, co vždycky dává slušné dýško.“

„Tak je to on,“ řekl jakoby pro sebe Ivan a zasunul do dlaně číšníkovi padesátikorunu za informaci. Ten jen mrkl do dlaně a uznale pokýval hlavou za ohodnocení své služby a nenápadně zmizel za výčepem.

Ivan se zaměřil na stůl, u kterého Jiří rozváděl své teorie o volebních preferencích a snažil se přesvědčit svého spolustolovníka o jejich reálném základě. Zvedl se a nenápadně se přiblížil k jejich stolu a schválně, aby to bylo slyšet, tak řekl, jakoby sám pro sebe.

„To jsou kecy, všechno je jinak.“ Jirka se prudce otočil po hlase, aby si prohlédl toho oportunistu. Uviděl vysokého chlápka, který mu silně někoho připomínal a rychle si nemohl vzpomenout koho. Ivan se první moment bavil jeho udiveným výrazem, který jasně naznačoval jeho myšlenkový pochod. Potom mu klidně řekl.

„Přestaň už znásilňovat ten svůj močák, jsem to skutečně já!“ vtom Jiří vyskočil jako na gumě a nevěřícně vykřikl.

„Kurva, to není možné! Jsi to skutečně ty, Ivane?“ „Bingo, vyhrál jsi.“ Roztáhl náruč a čekal na jeho reakci. Ten vystartoval k němu a chlapisky se objali, jako kdysi Husák s Brežněvem.

„To není možné, že se potkáváme po téměř patnácti letech a málem jsme se nepoznali.“ „To jsem se tak změnil?“ zeptal se Ivan a začal se otáčet jako nějaká modelka.

„Ale hovno,“ odpověděl Jirka. „Jenom si tě pořád představuju v těch proužkovaných kraťasech a minimálně o půl hlavy menšího než jsem byl já. Teď máš minimálně o deset čísel víc a po kraťasech ani stopa.“ Vzal Ivana kolem ramen a otočil se na svého spolustolovníka. „Toto je můj nejlepší kamarád z dětství Ivan Řádek.“

„Ondřej Zlámal“ představil se podsaditý čtyřicátník a napřáhl pravici k Ivanovi. Jiří jenom dodal, že pracují ve stejném ústavu a pravidelně spolu chodí na pivo do této hospody. Ivan si přisedl k jejich stolu a číšník mu okamžitě přinesl jeho pivo. Jiří jej pohotově zadržel a furiantsky prohlásil.

„Pane hostinský, přineste nám tři myslivce, ať si můžeme tady s kamarádem, připít na shledání po tolika letech.“ Za chviličku byl zpět s třemi velkými panáky a s mírnou úklonou je postavil před ně. Jiří se chopil štamprle jako první a vyzval oba spolustolovníky, aby jej následovali. Ti se vůbec nerozpakovali a po přiťuknutí všichni do sebe kopli myslivce na ex. Zapili je pivem a než si Jiří stačil utřít pěnu z vousů, tak se Ivan otočil na číšníka a zavolal. „Pane hostinský, ještě jednou dokola na mě!“ Ten byl v mžiku u jejich stolu a nesl na tácku Ivanovu objednávku, jakoby na ni už čekal. Jiří se na něj udiveně podíval, jakoby nevěřil svým uším.

„Co se divíš?“ zeptal se jej Ivan. „Vždyť chlapi mají dvě nohy, tak na zdraví!“ a pozvedl donesenou skleničku.

„To se mýlíš, příteli,“ dodal Ondřej, který doposud jen mlčel. „Chlap má tři nohy, i když ta třetí je poněkud menší, ale za to důležitější. Pane hostinský, doneste to ještě jednou na mě, ať to máme kompletní,“ zavolal na číšníka, který bleskově zareagoval.

„Tak se mi zdá, pánové, že se dneska chcete malinko ožrat,“ prohlásil přísně Jiří a pohledem zpražil oba kamarády.

„Máš snad proti tomu něco nebo tě doma čeká stíhačka, před kterou budeš dýchat do balónku a potom klečet na hrachu?“ zeptal se jej poťouchle Ivan.

„Jebe ti?“ ohradil se Jiří. „Já jsem volný jako pták a nikdo mi nebude předepisovat, kolik piv a kořalky můžu vypít. Pamatuj si, že svoboda v této zemi je nedotknutelná a pravda s láskou vždy zvítězí nad lží a nenávistí.“ Uchopil skleničku a do dna ji naráz vyprázdnil. Ivan na něj hleděl s obdivem, jak kořalku zapíjí půllitrem piva a dodal.

„Tak teda, kurva, promiň, měl jsem takový pocit, že máš svoji budoucnost už dopředu vyřešenou a nalajnovanou.“ Jiří se rozesmál na celé kolo.

„Ty sis, Ivane, opravdu myslel, že jsem takový kokot, abych každý den chrápal se stejnou ženskou a jednou měsíčně udělal stojku za poskytnuté sexuální služby? Tak špatně jsem ještě nedopadl na rozdíl od zde přítomného Ondřeje, který už tři roky máchá posrané plíny.“

„No dovol,“ ohradil se Ondřej. „Moji Marušku znáš a víš, že to není žádná kráva, která by mi zakazovala chodit do hospody.“

„Tak promiň, že jsem tě uvedl jako příklad, ale nikdo jiný mě zrovna nenapadl. Já vím, že tvoje Maruška ti toleruje občasné návštěvy hospody v mé společnosti, ale to je jako souložení na povel. Nemůžeš se sebrat, kdykoliv se ti zamane a vypadnout z baráku. Ale má to i své výhody, že když přijdeš domů, tak na tebe někdo čeká a máš si s kým povykládat. Někdy nevím, kdo z nás je na tom hůř. Ale takový je život a každý si jej žije po svém.“ Chopil se nově doneseného půllitru a zhluboka se napil, čímž ukončil svůj monolog.

„Takže my si nemůžeme nic vyčítat,“ ozval se Ivan. „Já jsem tak volný jako pták, kterého zatím nezkrotila žádná ženská a ani politická moc.“ Dopil pivo a kývl na číšníka, aby mu načepoval nové. Ondřej se podíval na hodinky a smutně pronesl. „Pánové, bylo mi ctí s vámi chlastat, ale můj čas již vypršel. Odcházím plnit své manželské povinnosti, zatímco vy budete shánět nějaké povětrné ženštiny, které vám pomůžou uvolnit nahromaděný tlak v podbříšku. Ale pamatujte na jednu životní moudrost. Lépe sám sobě plodníkem zatřásti, nežli s ženou hampejznou obcovati.“ Položil na stůl dvousetkorunu a zvedl se k odchodu.

Jiří s Ivanem hleděli za odcházejícím kamarádem a skoro najednou řekli: „Chudák“ a rozřehtali se na celou hospodu. Jiří naznačil číšníkovi, aby donesl další piva a obrátil se na Ivana. „Tak začni. Jsem zvědavý, co jsi za tu dobu, co jsme se neviděli, na tomto světě napáchal.“ Ivan se napil piva, utřel hřbetem ruky knír a pomalu začal vyprávět.

„Já jsem se po základce náhodou dostal na umělecko-průmyslovou školu do Brna a snažil jsem se vystudovat umělecký design. Ale víš, že mě už od malička bavilo fotografování, takže jsem přešel na tento obor. Po absolvování mě nebavilo dělat umělecké fotografie. Já jsem musel jít do terénu. Momentky. To je moje parketa. A protože mi celkem šlo i psaní kolem těchto fotek, tak jsem šel studovat novinařinu a teď je ze mě fotograf – novinář, který do všeho strká čenich. Dneska se tomu říká investigativní novinář na volné noze.“

Ty nemáš žádného šéfa?“, skočil mu do řeči Jiří.

„Já jsem volný jako pták, jak v práci, tak i v soukromí. Fotím a píšu pro toho, kdo víc zaplatí. V dnešní době je to takzvaná pragmatická životní filosofie. Víš, že pragmatismus je svět, který propaguje náš nejvyšší Václav druhý zvaný zlatoústý?“ Jiří se tomu srdečně zasmál, protože takovou přezdívku měl před ním Václav první zvaný dobrotivý.

„A co ty inženýrský? Jsi na řadě“ vybídl Ivan Jiřího a dopil půllitr.

„Co já?“ začal Jiří zeširoka. „Ze základky jsem byl přijatý na slaboproud do Olomouce a po maturitě jsem šel do Prahy studovat elektrotechniku a trochu i fyziku. Teď dělám v ústavu kvantové fyziky tady v Praze. Zabývám se výzkumem fotonového záření. Je to taková zajímavá práce, kde zjišťujeme, kolik částic záření umí hmota pojmout a naopak, kolik vyzářit!!“ Ivan sice pokyvoval hlavou na důkaz, že tomu rozumí, ale toto byla pro něho španělská vesnice.

„Dobrá,“ přerušil jej náhle. „Práci máš zajímavou, ale co dál, to druhé,“ a naznačil mu rukou, co má na mysli.

„Myslíš baby? To je záležitost momentální situace a chuti. Nikdy jsem nebyl propagátorem nějakého trvalého svazku, který ve většině případu jednoho nebo druhého zotročuje. Najít takovou ženskou, která by měla pochopení pro chlapské vrtochy a úlety, se mi ještě nepodařilo. Nechávám tomu volný průběh a když se něco naskytne, o co bych měl zájem, tak toho jednoduše využiju. Nemám žádné morální zábrany a mé vztahy nemají zpravidla žádný citový základ, ale pouze přísně racionální. Také se snažím nediskriminovat žádnou věkovou kategorii, když stojí za to.“

Napil se piva a podíval se Ivanovi do očí, aby zjistil, zda u něj neztratil nějaký morální kredit. Ivan na něj zíral jako čerstvě vyoraná myš a najednou vyhrkl.

„Kurva Jirko, vždyť ty jsi celý já“ a plácl jej dlaní po zádech. „Pane hostinský, doneste nám tady ještě dva hajné!“ zavolal furiantsky na číšníka, až se někteří hosté obrátili k jejich stolu. Číšník bleskově přinesl dva myslivce a pro jistotu s sebou přibral i dvě plzně. „To je šikovný hospodský.“ Pochválil jej Ivan, když před ně postavil s panáky i piva.

„Umřít žízní nás nenechá, ale zato by nás utrápil hlady. Máte něco na zub?“ zeptal se Ivan číšníka, který okamžitě odněkud vylovil umolousaný malý jídelní lístek. Ivan se na něj koukl a první, co mu padlo do oka, byla grilovaná vepřová žebírka s křenem a hořčicí. Ukázal na ně prstem a obrátil se na Jiřího. Ten jenom kývl na souhlas a Ivan řekl číšníkovi. „Dvakrát, pane hostinský, a ať jsou dorůžova vypečená!“

„Služebník pánové,“ zareagoval číšník a s úklonou zmizel v kuchyni. Když se napili, tak Ivan se ujal slova.

„Já nevěřím svým vlastním očím, že ty jsi úplně stejný jako já. Asi to naše kamarádství nebylo žádná náhoda a osud si přeje, abychom v něm pokračovali až do smrti. Vždyť i já jsem takový bohém a někdy se mi zdá, že od společnosti více beru, než dávám.“

„Tak na tohle se z vysoka vyseru“, skočil mu do řeči Jiří.“

„Ty si myslíš, že ty kurvy nahoře myslí na nějakou společnost? Hovno! Všichni se snaží hrabat pod sebe a navenek se tváří jako spasitelé lidstva. Když se podíváš na ty jejich volební kampaně, tak vidíš, že je nic jiného nezajímá, než volební preference. Pro ně by slíbili národu cokoliv, aby jim oblbnuté stádo hlupáků vhodilo do urny hlas. Po volbách se za sliby zavře voda a v novinách pak čteš, jak by všichni chtěli, kdyby mohli, ale ti druzí jsou proti, takže ze slibů jsou chyby.“

„Kurvy nečisté!“ zvedl půllitr a naznačil Ivanovi, ať se napije taky. „Vidím, že i po politické stránce jsi naladěn na stejnou vlnu jako já,“ řekl Ivan, když si otíral knír od piva.

„Také nevěřím v jejich sliby, ale na rozdíl od tebe, já to mám spolehlivě ověřené. Jako investigativní novinář jsem osinou v prdeli všem politickým stranám a hnutím. Píšu totiž to, co vidím a nemusím se ohlížet na žádnou partajní loajalitu. Taky jsem už mnohokrát narazil, takže teď si dávám velkého majzla, abych neskončil v Orlíku. Když se začne do hovna šprtat, tak ono potom smrdí a já už po zkušenostech se státní mafií si vybírám témata, o kterých budu psát. Je mi ale jedno, který bulvár to otiskne. Už se mi několikrát stalo, že se u nás nenašel žádný bulvár, který by byl ochoten otisknout špínu, na kterou jsem přišel. Z takových článků si potom dělám svůj vlastní archiv, který já nazývám časovanou bombou.“ Jirka se rychle otočil, aby zjistil, kdo je poslouchá a dodal.

„Doufám, že tyto pičoviny nevykládáš na potkání každému. Mohlo by se ti stát, že bys přesto v té bečce skončil!“

„Nejsem kokot. Tohle víš jenom ty a já, protože před sebou jsme neměli žádná tajemství a myslím si, že to tak zůstane doposud.“ Bylo už znát, že se Ivanovi jazyk trošku zaplétá, ale stále se snažil udržovat nad sebou kontrolu. V tom jim číšník přinesl každému na dřevěném prkénku porci krásně vypečených žebírek a ošatku čerstvého chleba.

„Tak tomu já říkám politika“, prohlásil Ivan a pustil se do jídla.

„Já zas tomu říkám obžerství“, dodal Jirka a uchopil masitou kost do ruky. Když nad tím oba zauvažovali, tak došli k názoru, že oba názvy mají hodně příbuzného.

Když dojedli, tak zjistili, že do večera zbývá ještě spousta času, tak začali uvažovat, jak s ním naložit. Ivan dal návrh:„Projdeme se po známých místech Prahy a zjistíme, kde mají různí političtí úchylové zcuk, protože na rozdíl od tebe, já žádnou pracovní dobu nemám, takže pracuji pořád.“

„No dobrá a co dál?“ zeptal se zvědavě Jiří.

„No potom bych zkusil zavolat Janě s Olinou, zda by nechtěly strávit příjemný večer se dvěma šarmantními mladými jinochy.“

„Počkej, co to máš za štěrbiny?“, přerušil jej Jiří. „Doufám, že to nejsou žádné tmavší šlápoty. Do toho bych nešel. Přece nejsem magor, abych se zahazoval s kurvama nižších cenových kategorií.“

„Jsou to studentky, které si občas přivydělají na svá studia. Je pravdou, že už studují osmým rokem, ale vysoká škola není žádný rychlokurs. Mají jenom smůlu, že se tu nedá studovat na doživotí. Od příštího roku mají utrum. Bude jim už šestadvacet, tak se budou muset o to více ohánět. Jinak tato děvčata jsou prima sorta a ve věcech sexu jim není nic svaté. Nejraději to dělají ve třech. To se potom cítíš jako nějaký maharadža.“ Při těchto slovech Ivan přivřel oči a představoval si obě kněžky lásky v akci.

„V zásadě nejsem proti“, přerušil Ivanovo snění a dodal:

„Jak to chceš zorganizovat?“

„Jednoduše.“ Vytáhl mobilní telefon a vyťukal číslo. Po chvilce zvonění se v aparátu ozval zvonivý hlas:

„Neříkej Ivane, že po mě toužíš? Co děláš?“

„Ahoj Oli,“ nejenom po tobě, ale jak to vypadá s Janou?“

„Ta zrovna sedí vedle mě a čumí do skript.“

„Řekni ji, ať se vysere na studium a poslouchá. Co děláte dneska večer asi kolem osmé?“

Z telefonu se ozval dvojitý smích a Olina se zeptala:

„A měli bychom?“

„Neodpovídej mi na otázku otázkou a řekni jasně. Máte večer čas?“

„Vidím, že ses posledně namlsal a zase chceš nás obě?“,uslyšel další otázku.

„To je sice hezká představa, ale potkal jsem se po téměř patnácti letech s mým nejlepším kamarádem a sedíme v hospodě a pijeme. A já jsem dostal nápad, jak příjemně strávit večer, aniž by nás potom bolela ruka. Tak jsem si vzpomněl na vás. Co na to říkáte?“ Chvilku bylo v telefonu ticho a potom se ozvala Jana: „A jak vypadá ten tvůj kámoš?“

„No je tmavovlasý, inteligentní a o asi 10 centimetrů menší než já.“

„Je menší postavou anebo dole?“ ozvalo se dvojhlasně z telefonu.

„Postavou určitě a dole, to musíte zjistit samy,“ odpověděl netrpělivě Ivan.

„Tak jo. V kolik a kde?“

„Budeme vás čekat v osm Na Pernštejně U Tří medvídků.“

„Domluveno, ahoj večer,“ zazněla odpověď a Ivan se podíval na Jiřího. „Tak brácho, čisté podvlíkačky a jdeme večer na věc.“

V kanceláři plukovníka Petra Kalába bylo v pozdní odpoledne dusno až k zalknutí. Jako šéf jedné ze sekcí BIS měl na starosti řídit štáb lidí, kteří měli za úkol zjišťovat veškeré informace o lidech a jejich aktivitách, které by mohly způsobit jakoukoliv újmu společnosti. Byly to vesměs citlivé informace z politické a hospodářské sféry. Nebylo tedy náhodou, že některý z pracovníků jeho odboru měl na starosti i tzv. potížisty, ke kterým patřil i novinář a fotograf Ivan Řádek. Bylo pravdou, že tento odbor měl i spoustu externích spolupracovníků, kteří za protislužbu nebo úplatu poskytovali spoustu informací, které většinou nebyly k ničemu. V tom zaklepal na jeho dveře mladý důstojník, který po vyzvání nakoukl dovnitř. „Děje se něco?“ zeptal se plukovník, aniž by zvedl oči od nějakých lejster.

„Promiňte, pane, ale dostali jsme telefonickou informaci z restaurace U Fredyho.“

„Tak ven s tím,“ vyzval jej plukovník a ukázal na židli před svým stolem. Mladík nevěděl, odkud má začít, ale nakonec spustil:

„Mám na starosti toho potížistu novináře Ivana Řádka.“

„No a co,“ vyštěkl plukovník. „Oběsil se snad?“

„To ne, ale dneska odpoledne se setkal v restauraci U Fredyho s jistým Jiřím Dohnalem, který pracuje jako výzkumný pracovník v institutu kvantové fyziky. Ono by na tom nebylo nic divného, ale Řádek s Dohnalem se setkali asi po patnácti letech a podle Fredyho si velice dobře rozuměli a domlouvali se s nějakýma ženskýma na osm večer U Tří medvídků. Možná, že to je nějaká blbost a shoda náhod, ale teď před volbami máme rozkaz všechny známé potížisty mít pod drobnohledem. Už dlouho byl relativní klid, ale Řádek určitě s něčím před volbami vyrukuje a možná by bylo dobré, abychom dopředu měli informace a nebyli zase zaskočeni.“ Plukovník Kaláb zvedl oči a podíval se na mladíka. Nejprve jej chtěl vyhodit ze dveří, ale když se mu před očima objevilo několik průserů, kdy televize a bulvár měl informace dřív než státem placení profesionálové, tak prohlásil: „Omrkněte to u těch medvídků a zítra mi řeknete, jestli to bylo k něčemu.“ Mladík vyskočil jako na gumě a se slovem „provedu“ odešel ze šéfovy kanceláře.

Jiří s Ivanem se procházeli po Praze a navrtili několik známých lokalit, které se vyznačovaly srocováním různých individuí propagující různé politické a hlavně filosofické směry. Na Kampě se povalovala pod stromy spousta vyznavačů různých náboženství, která vesměs hlásala svobodu slova, víry a sexuální orientace. Ivan udělal pár záběrů, které možná s jeho peprným komentářem koupí nějaký bulvár, ale v podstatě se v Praze nedělo nic mimořádného. Sedli si na lavičku a pozorovali lodě na Vltavě. První se ozval Ivan.

„Chválabohu, že jsme včas vypadli z té putyky. Začínal jsem cítit, že už toho chlastu moc nezmůžu.“

„Já se ti přiznám,“ přidal se Jiří, „že jsem taky toho měl dost a kdybychom ještě pokračovali, tak večer bychom měli ty baby na dvě věci. Jó, a když už jsem se zmínil o těch babách, tak co s nimi a kde?“ Ivan se potutelně usmál a řekl: „Nechej se překvapit.“

„Dobrá, rád se nechávám překvapit, ale jsem radši, když mám alespoň částečné informace. A kde ty vůbec bydlíš?“ zeptal se najednou Jiří. Ivan se usmál a řekl: „Budeš se divit, ale je to odsud, co bys kamenem dohodil.“

„Neříkej mi, že chrápeš pod Karlovým mostem.“

„To ne, ale kousek odsud na Újezdě mám pronajatý takový ateliér pod střechou s výhledem na petřínské sady. Divil by ses, co se tam v létě děje. Hotové porno. A kde bydlíš ty?“ zeptal se Ivan.

„Já mám teď, asi půl roku, koupenou garsonku na Černém mostě. Dříve jsem byl v podnájmu v krásné secesní vile Na Ořechovce. Majitelem byl takový starší ouřada na vnitru a bydlel tam se svou manželkou asi o patnáct let mladší.“

Ivan se na něj zpytavě podíval a Jiří přisvědčil. „Jó, máš pravdu. Trošku jsem ji opíchával, zatímco starý byl pořád v trapu. Táhlo ji sice už na padesát, ale vypadala tak na pětatřicet. V pelechu to byl učiněný uragán. Napřed mi to docela vyhovovalo, ale později si panička začala dělat určité nároky na mé sexuální služby, tak jsem radši zařadil zpátečku a sehnal jsem si nové bydlení co nejdál. Ještě občas mi volá a já jenom z čisté zdvořilosti a křesťanské lásky provedu sexuální akt v prostorách apartmánů různých pražských hotelů. Protože žádný tato dáma nenavštíví dvakrát, přesto nám jich ještě zbývá vyzkoušet hezká řádka.“

„To jsi udělal dobře,“ přisvědčil Ivan, „že jsi sbalil housle a šel hrát jinde.“ „Píchat paní domu v jejich ložnici, je přímá cesta k průseru. Dovedeš si představit, co by ten její impotent s tebou udělal? V tom tvém ústavu by tě zaměstnali leda v kotelně. Ale zase bys měl dobrý kvalifikační předpoklad v době, kdy se to tu znova posere,“ zasmál se Ivan a zapálil si cigaretu.

„Všiml jsem si, že vůbec nehulíš,“ podotkl Ivan „a to jsme spolu vypálili něco cigaret.“

„Já jsem přestal zhruba před deseti lety, kdy jsem se ožral a překouřil jak to zvíře a potom jsem si řekl, že to svinstvo už do huby nevezmu a vidíš, že do dneška se toho držím.“

Table of Contents

kupka1