Jasmine Warga

HERE WE ARE NOW

Copyright © 2017 by Jasmine Warga

Translation © 2018 by Diana Ghaniová

Cover art by Monica Ramos

Cover design by Jenna Stempel

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5779-5

Greg, tebe za to, že si mi pred desiatimi rokmi

daroval tú platňu, a za všetko, čo nasledovalo

Deň prvý

(Keď mi na dvere zaklopal cudzí človek,

ktorý v skutočnosti nebol cudzí.)

I.

Existujú ľudia, ktorých by ste na svojom prahu nikdy nečakali. Na prvých miestach môjho zoznamu takých ľudí sú pápež, prezident a pani učiteľka Jenkinsová z druhého ročníka, ktorá ma hrozne neznášala.

Aj on sa na ňom určite nachádza. Pravdepodobne v prvej desiatke. No ešte prednedávnom by na ňom vôbec nebol. Ešte prednedávnom som táborila pri okne a dúfala, že sa zjaví na príjazdovej ceste. Vždy som si predstavovala, že má čierny mustang s hlasným vrčiacim motorom. V duchu som ho videla za volantom so slnečnými okuliarmi nasadenými na strapatých svetložltých vlasoch. Na sebe by mal tie kultové mätovozelené kockované pyžamové nohavice, v ktorých sa objavil na fotke v časopise Rolling Stone.

No po troch rokoch vypisovania listov, na ktoré som nikdy nedostala odpoveď, som sa konečne zmierila s tým, že nepríde.

Až napokon prišiel.

Keď prvý raz zaklopal na dvere, zľakla som sa. Nečakali sme nijakú návštevu a môj mozog si zakaždým hneď predstaví ten najhorší scenár. A tak som urobila presne to, čo by urobil každý, keby mal pocit, že sa mu niekto pokúša vlámať do domu a rozkúskovať ho motorovou pílou. Zavolala som pomoc.

„Harlow?“ zakričala som. Bola v kuchyni a piekla pistáciové košíčky s cukrovou polevou.

„No?“ odpovedala cez hlučné rachotenie elektrického mixéra a song od Dresden Dolls pustený naplno. Amanda Palmerová vykrikovala čosi o džípoch a zrade. Harlow bola práve vo fáze, keď sa jej Amanda Palmerová nesmierne páčila a zároveň ňou túžila byť.

„Tuším je niekto predo dvermi.“

Elektrický mixér sa vypol. „Hej, aj mne sa zdalo, že niekto klopal. Čakáš návštevu?“

Pohodlnejšie som sa uvelebila na pohovke a zastavila program na Netflixe. Horúčkovito som sa snažila rozpamätať na nejaký umelecký francúzsky film, čo by som mohla pustiť. Ak nás má o chvíľu brutálne zavraždiť sériový vrah, chcela som sa presláviť vyberaným vkusom na zahraničné filmy, nie slabosťou na kuchárske programy.

„Nie,“ odvetila som. Tentoraz som stíšila hlas, keby nás náhodou spomínaný vrah počúval. „A ty?“

Harlow vošla do obývačky. Okolo útleho tela mala omotanú maminu vzorovanú kuchársku zásteru, na ktorej pribudli čerstvé stopy po múke. Ľavú stranu tváre mala špinavú od polevy. Harlow bola vynikajúca pekárka, ale jej pečenie sa nezaobišlo bez neporiadku. „Nie. Povedala som Quinn, že sa môže neskôr zastaviť na košíčky a pizzu, ale z práce môže odísť až o šiestej.“

Harlow vytiahla mobil zo zadného vrecka otrhaných džínsových šortiek, pod ktorými mala bodkované pančuchy. „Koľko je vlastne hodín?“

Pozrela som na digitálky. „Dvanásť tridsaťjeden. Určite nie šesť.“

„Okej, takže to nie je Quinn. To ešte neznamená, že prišiel Charles Manson.“

Quinn bola Harlowina frajerka. A hoci nebola Charles Manson, aj tak ma trocha desila. Chodili spolu už sedem a pol mesiaca a ja som ešte vždy netušila, či ma Quinn má rada. Obávala som sa, že sa jej nezdám dosť zaujímavá alebo výnimočná, alebo ešte horšie, že som podľa nej totálne šibnutá. Moja reakcia na situáciu, ktorá sa práve odohrávala, nebola vôbec dobrým znamením pre moje skóre na škále šibnutosti.

„Tal.“ Harlow ma oslovila svojím chápavým, pokojným hlasom. „Čo keby si šla otvoriť a skrátka zistila, kto to je? Som predsa tu.“

Zahryzla som si do spodnej pery a zadívala sa na nehybnú tvár Gordona Ramsayho na televíznej obrazovke. Ešte som nestihla pustiť film z francúzskej novej vlny, na ktorého názov som si nevedela spomenúť.

Znova sa ozval zvonček.

„Tal,“ zopakovala Harlow, „choď otvoriť.“

„Ale veď nevieme, kto to je.“

Vkĺzli sme do nášho typického štýlu rozprávania. Páči sa mi predstava, že jedným z dôkazov toho, že sme najlepšie priateľky, sú práve tieto nenútené cyklické rozhovory.

S povzdychom prevrátila mobil v rukách. Mala som zlý pocit, že uvažuje, či nemá Quinn napísať, že som zasa totálne šibnutá. Super.

Ešte horšie ako to, že moja najlepšia kamoška bola oveľa zaujímavejšia ako ja, bolo, že si našla frajerku, ktorá bola oveľa zaujímavejšia ako ktorákoľvek z nás. A ja som cítila, ako sa mi Harlow vzďaľuje. Pomaly, ale isto. Dostávala sa na obežnú dráhu Quinn a jej lákavej svorky kamošov.

Desilo ma to.

V posledných mesiacoch sa medzi mnou a Harlow niečo zmenilo. Nedalo sa to presne definovať. Neprišlo zemetrasenie ani nič podobne dramatické, ale vznikla medzi nami trhlina. Predtým som bola prvá, komu Harlow všetko prezradila. A ja som jej takisto všetko hovorila ako prvej. Okrem Harlow som sa vlastne zdôverovala už iba mame. No keď Harlow začala chodiť s Quinn, odsunula ma na druhé miesto. Ona však u mňa zostala na prvom.

A z toho som bola smutná. Nikto nechce byť druhý.

Keď ku mne dnes Harlow prišla, tvárila sa, že všetko je ako inokedy, no ja som vedela, že je to len taktika. Harlow sa jednoducho nechcela baviť o tom, čo sa medzi nami zmenilo. Chcela predstierať, že všetko je ako predtým, hoci to tak očividne nebolo.

Ktovie, či tu Harlow nie je len preto, lebo jej volala moja mama a požiadala ju, aby prišla. Vedela som si predstaviť ten telefonát. „Harlow, zlatko,“ oslovila by ju mama formálnym tónom. Domnievala sa, že ním dokáže zakryť prízvuk, ktorého sa nevedela zbaviť. „Na niekoľko dní musím odcestovať do Paríža, kde mám prednášku pri príležitosti otvorenia novej galérie. Urobila by si pre mňa láskavosť a skontrolovala z času na čas Tal?“

„Áno, pravdaže, doktorka Abdallatová,“ odvetila by Harlow, lebo napriek otrhaným džínsovým šortkám, bodkovaným pančuchám a olúpanému tmavému laku na nechtoch bola v kútiku duše ešte vždy tou tretiačkou, ktorá odovzdáva čitateľský denník vždy o týždeň skôr, aby potešila učiteľku. Okrem toho bola jednou z hŕstky ľudí, ktorí moju mamu oslovovali doktorka Abdallatová. Áno, mama má titul z dejín a teórie umenia, ale je profesorka, nie lekárka.

„Okej. Fajn. Tak sa teda zhlboka nadýchnime a postupujme ako normálni ľudia,“ vyhlásila Harlow, podišla k oknu, odtiahla tenký levanduľový záves a zhíkla.

„Čo je?“ zašepkala som celá stuhnutá.

„Taliah Sahar Abdallatová, toto ťa bude zaujímať.“ V ústach mi vyschlo. „Čo sa deje?“

„Taliah,“ zopakovala meravo. „Poď sem.“

Zdvihla som sa z pohovky, zastala pri nej a vykukla z okna.

Letné slnečné lúče sa odrážali od skla a oslepovali ma. Musela som niekoľkokrát zažmurkať, aby som sa ubezpečila, že ma neklame zrak.

Bol to on.

O tri roky neskôr.

Ak mám byť úprimná, vlastne o šestnásť rokov neskôr.

Ale bol to on.

Milý Julian Oliver,

naozaj neviem, čo iné napísať na úvod, ak nie toto: Domnievam sa, že si môj otec.

Rada by som Ti toho prezradila oveľa viac, ale mala som pocit, že musím začať pekne priamo. Nejako Ťa zaujať, aby si tento list dočítal až do konca.

Páči sa mi predstava, že sa cítiš rovnako, keď zoraďuješ piesne na svojich albumoch. Vyberieš niečo pekné a chytľavé, čo zaradíš na začiatok, a potom prefíkane pridáš aj zopár zmysluplnejších, menej povrchných songov.

Skôr ako tento list vyhodíš, vypočuj ma, prosím.

Som si istá, že dostávaš kopu listov od šibnutých fanúšikov, ale tento je iný. Úprimne povedané, v skutočnosti ani nie som Tvoja veľká fanúšička. Nemyslím to v zlom.

Tvoje songy sa mi páčia, ale nepatria medzi moje najobľúbenejšie. Mala by som dodať, že to môže súvisieť aj s tým, že mama mi nedovolí počúvať Tvoj hudobný žáner, čo po mojom nedávnom objave začína dávať oveľa väčší zmysel.

Zrejme by som mala spomenúť, že moja mama je doktorka Lena Noura Abdallatová. Ha! Stavím sa, že týmto som Ťa zaujala, však?

V každom prípade, keď som sa hrabala v jej pracovni, našla som škatuľu od topánok. Boli v nej úhľadne usporiadané výstrižky z novín o Tebe a Tvojej kapele, články z časopisu Rolling Stone a Tvoj profil, ktorý sa pred niekoľkými rokmi objavil v New York Times. A pod všetkými tými výstrižkami som našla list, ktorý si jej napísal na zažltnutý papier. Mal len zopár riadkov.

Lena,

prosím, daj mi ešte jednu šancu. Tentoraz to bude iné. Sľubujem.

Navždy Tvoj

Julian

Určite chápeš, že v tej chvíli som mala pocit, akoby mi vybuchol mozog. Civela som na Tvoju fotku pri jednom z článkov, ktoré vyšli v Rolling Stone, a s úžasom som si uvedomila, že máme úplne rovnaké oči.

Fakt úplne rovnaké. Určite vieš, že mama je z Jordánska, a keďže tvrdila, že s mojím otcom sa spoznala doma, asi chápeš, prečo som sa tomu vždy čudovala. Vraj ma splodila (FUJ), keď šla domov na matkin pohreb, ale koľko Jordáncov s ľadovomodrými očami poznáš?

Potom som si o Tebe urobila menší prieskum (vďaka, Google) a zistila som, že pochádzaš z Oak Falls v Indiane. A vieš čo? Mama chodila na výšku Hampton University, ktorá sa nachádza práve v Oak Falls. Predpokladám, že práve tam ste sa zoznámili, však?

V podstate chcem, aby si sa k tomu vyjadril. Alebo mi aspoň odpíš a prezraď, či som na správnej stope, alebo nie. Dlhuješ mi odpovede.

Viem, že si zaneprázdnený človek, a tak pripájam svoje tri najpálčivejšie otázky a budem rada, ak mi na ne čo najskôr odpovieš.

1. Si môj otec?

2. Vedel si, že si môj otec?

3. Čo Ti má moja mama odpustiť?

Tvoja možno-pravdepodobne-zrejme dcéra

Taliah Sahar Abdallatová

P. S. Prikladám aj súčasnú maminu fotku. Je fakt kočka, čo? Mimochodom, táto fotka sa objavila v článku, ktorý jej uverejnili v časopise Art History, takže nie si jediná hviezda v tejto „rodine“.

II.

Zovrela som Harlow plece. „Je to on?“

Chytila ma za druhú ruku. „To je nebezpečná otázka.“ Spomenula som si na slávne fotografie Annie Leibovitzovej, na ktorých má Julian Oliver v jednej ruke zbraň a v druhej zviera krk gitary. „Harlow.“

„Taliah.“

„No, podľa mňa je to on. Som si celkom istá, že je to Julian Oliver. Ešte vždy však nie som celkom ochotná pripustiť, že je tým, za koho ho považuješ ty.“ Znova mi stisla ruku. „V tom zmysle.“

„V tom zmysle,“ zopakovala som neprítomne a znova ukradomky pozrela na štíhlu postavu na prahu dverí. Túto chvíľu som si predstavovala toľkokrát, no keď napokon prišla, bolo pre mňa náročné sústrediť sa na ňu. Mala som pocit, akoby som pozerala videozáznam svojho života.

V duchu som si znova a znova opakovala ten istý refrén. Julian Oliver stojí na tvojom prahu.

Julian Oliver, slávny rocker.

Julian Oliver, môj dávno stratený otec.

Viete, keď som pred tromi rokmi objavila v maminom domácom ateliéri/pracovni tú škatuľu a odhalila niečo, čo mi malo zmeniť celý život, ihneď som utekala za Harlow, lebo jej som sa vždy zdôverovala ako prvej. No prehnane analytická Harlow sa nedala presvedčiť tak ľahko ako ja. Jej argumenty, ktoré uvádzam v náhodnom poradí, dávali zmysel:

1. Veľa ľudí má ľadovomodré oči a jamku na pravom líci.

2. Možno bola mama kedysi obrovská fanúšička kapely Staring Into the Abyss. Tajná, ale predsa skalná fanúšička. Rovnako ako mnohí ďalší.

3. Je to skrátka príliš záhadné a nepravdepodobné.

4. Vráť sa k 3. bodu a opakuj si ho stále dookola.

Ja som mala tieto protiargumenty:

1. Áno, ale aj tak sa na seba zarážajúco podobáme. Dokonca sa aj rovnako usmievame. Vari to nevidí? (Napokon uznala, že to vidí. Najmä to, že máme obaja vo zvyku vykriviť spodnú peru doľava, čím ešte väčšmi zvýrazníme jamku na pravom líci.)

2. Mama neznáša rock. Dohadujem sa s ňou o tom v podstate celý život. Musela som ju prosiť (prosiť s veľkým P), aby mi dovolila chodiť na klavír. A do dnešného dňa chce, aby som počúvala iba klasickú a muzikálovú hudbu. Modernú hudbu počúvam iba potajomky. Nikdy som nechápala, prečo tak veľmi opovrhuje rockovou hudbou, no spomínam si, že raz veľmi zvláštne zareagovala na song od Staring Into the Abyss, ktorý začal hrať v obchode. Tým chcem povedať, že mamine reakcie na rockovú hudbu a najmä na kapelu Staring Into the Abyss mi vždy pripadali neprimerané.

3. Mama študovala na súkromnej vysokej škole Hampton University, ktorá sa nachádza v ospanlivom mestečku Oak Falls. A hádajte, kde sa narodil a vyrástol Julian Oliver? Áno, uhádli ste.

4. Jasné, že je to záhadné a nepravdepodobné, rovnako ako mnohé iné veci, ktoré existujú, napríklad letecká doprava, očkovanie proti kiahňam a absolútna dokonalosť Beyoncé.

Harlow mi pustila ruku. „Otvoríš, však?“ Nemo som prikývla. „Čo mu mám povedať?“

„Čo keby si počkala, čo povie on?“

Stála som ako skamenená. Harlow si nahlas vzdychla.

„Taliah, musíš mu otvoriť. Začína to byť absurdné.“

„Nie je to absurdné už teraz?“

„Áno,“ vyhlásila dôrazne, „takže z toho netreba robiť ešte väčšiu drámu.“ S tými slovami otvorila dvere.

Staring Into the Abyss

Staring Into the Abyss (S.I.T.A.) je americká indierocková skupina, ktorá vznikla v roku 1999 v Oak Falls v Indiane. Autorom a interpretom „poetických, tajomných a melancholických“ piesní je Julian Oliver, spevák a frontman skupiny. Oliver údajne väčšinu skladieb aj komponuje, hoci v roku 2011 sa v rozhovore pre časopis Pitchfork vyjadril, že mu občas niekto pomôže.

Predpokladá sa, že narážal na ďalšieho člena skupiny Martyho St. Claira. Skupina nahrala päť štúdiových albumov, pričom najobľúbenejší je Blind Windows

(Zastreté okná), ktorý vyšiel v júli 2002 a objavil sa na ňom aj úspešný singel That Night (V tú noc).

Skupina od roku 2011 nevydala žiadny album, takže sa špekuluje, kedy a či vôbec ešte nejaký nahrá.

Členovia skupiny

Julian Oliver – spev, gitara

Marty St. Clair – klávesy, basgitara, vokály

Chris Stevens – basgitara, vokály

Brett Bannister – bicie, perkusie

Hudobný štýl

Skupinu porovnávajú s mnohými ďalšími indie a alternatívnymi rockovými skupinami a hudobníkmi, napríklad s The National, The White Stripes, Neutral Milk Hotel, The Cure a Wolf Parade. Oliver uviedol, že textársky ho najviac ovplyvnili Leonard Cohen, Elliott Smith a Isaac Brock.

Okrem toho spomenul, že čerpá inšpiráciu z diel Williama Blaka, Anne Sextonovej a Williama Faulknera. Vzhľadom na to, že názov skupiny priamo odkazuje na Friedricha Nietzscheho, možno predpokladať, že Oliver sa takisto inšpiruje Nietzschem a ďalšími filozofmi z devätnásteho storočia. Vďaka jeho poetickým, nostalgickým a metaforickým textom sa stal pre fanúšikov takmer kultovou osobnosťou.

Tvrdšie skladby skupine priniesli aj prirovnania k The Clash. Autor jednej recenzie zašiel až tak ďaleko, že Staring Into the Abyss označil za „nevinnú verziu britskej grungepunkovej skupiny. Jasné, majú krajšie a tajomnejšie texty, ale fanúšikovia chodia na ich koncerty z rovnakého dôvodu: vyskákať sa do rytmu drsnej basovej linky a duniacich perkusií.“

Diskografia

Winter in Indiana (Zima v Indiane, 2000) Blind Windows (Zastreté okná, 2002) Fireproof (Ohňovzdorná, 2007)

You’ll Never See Me Again (Už nikdy ma neuvidíš, 2011)

III.

Vyzeral trocha inak ako na všetkých tých fotkách, čo som našla na internete, ale bol to bezpochyby on. Mal strapaté svetlé vlasy, ktoré sa zdali zároveň príliš dlhé aj krátke. (Na slnku som si všimla aj zopár sivých pramienkov, ktoré na fotkách v médiách nikdy nebolo vidieť.)

Oči mal rovnaké okrúhle a ľadovomodré ako ja. Moje oči. Rovnaký pehavý nos mierne zahnutý doprava.

Rovnakú štíhlu postavu a mierne zhrbený postoj.

„Taliah?“ povedal. Keď sa nad tým teraz zamýšľam, mohol vymyslieť aj niečo lepšie. Koniec koncov on sa zjavil na mojom prahu, nie naopak.

Ja som nevravela nič, lebo som bola totálne nepripravená.

„Som Harlow,“ predstavila sa Harlow a otvorila dvere. „A toto je Taliah.“

Julian nespúšťal zrak z mojej tváre. „Fíha. Doriti. Tak veľmi sa podobáš na mamu.“ Prstami si prehrabol vlasy.

„Doriti. Počkať. Asi by som pred tebou nemal nadávať, čo?“ Neisto sa usmial.

„Mám šestnásť, nie štyri,“ dostala som zo seba ostrejším tónom, ako som zamýšľala.

„Jasné,“ prikývol. Očividne som ho zaskočila. „Je doma tvoja mama?“

Odpoveď na jeho otázku bola nie. Mama sa nachádzala na druhom brehu Atlantiku. Pri príležitosti otvorenia nejakej vychytenej galérie v Paríži tam mala prednášku o súčasnom pletení. Mala som mu jednoducho povedať, že nie, ale neurobila som to. Lebo keby sa ma za normálnych okolností niekto cudzí opýtal, či je doma moja mama, rýchlo by som odvetila, že áno, aj keby nebola. Povedala by som mu, že doma nie je iba mama, ale aj ďalších desať ľudí ozbrojených mačetami a automatickými zbraňami.

A muž predo mnou bol cudzí človek. Ibaže nie celkom.

Bola som z toho všetkého poriadne zmätená. Zavládlo ticho. „Nie,“ odpovedala napokon Harlow.

„Práve teraz nie je doma.“

Julian si pošúchal bradu a vystrúhal grimasu.

„Uľavilo sa ti, no zároveň si sklamaný?“ vyhŕkla som bez premýšľania.

„Áno.“ Znova sa na mňa neisto usmial. „Presne tak.“ Pokrútila som hlavou a zažmúrila poza neho do sln-

ka. „Prečo si prišiel práve teraz?“

Vopchal si ruky do vreciek obtiahnutých čiernych džínsov. Väčšina mužov v jeho veku by v takých nohaviciach vyzerala nevhodne, ale predpokladala som, že pre slávnych rockerov (vrátane tých starnúcich) platia iné módne pravidlá. „Lebo... No... Vlastne neviem, ako to mám povedať.“

„Skrátka to povedz,“ nástojila som.

„Tvoj starý otec zomiera.“

„Uhm. Už zomrel. Skôr ako som sa narodila.“ Jedde zomrel, skôr ako moja mama emigrovala do Spojených štátov. Poznala som ho len z fotografií a maminho rozprávania. Mal rovnaké nežné hnedé oči ako ona. Mal rád mätový čaj a lúče podvečerného slnka, ktoré zlátili okolitý svet.

Julian preniesol váhu zo strany na stranu – prestúpil z ľavej nohy na pravú a naspäť. Rovnako sa často kýval na pódiu.

Bolo fakt čudné sledovať, ako robí to isté v podstate u nás doma. „Môj otec.“

„Tvoj otec.“

„Áno.“

Vytreštila som oči. „Aha.“

„Aha,“ zopakovala Harlow, ktorej v tej chvíli takisto docvaklo.

„Takže keď vravíš, že môj starý otec...“

„Áno,“ prikývol Julian Oliver. „Tvoja teória je podľa mňa správna.“

„Moja teória.“

„Kriste,“ zahundral so smiechom. „Veľmi mi to neuľahčuješ.“

Sledovala som, ako neisto prestupuje na prahu. Po šestnástich rokoch mlčania si podľa mňa nezasluhoval, aby som mu to uľahčila. Zaslúžil si, aby to bolo ťažké. Ako v zákopoch. Ako v zime na Sibíri. Ťažké so sprostým veľkým Ť.

„Prečo by som mala?“

Zahryzol si do pery. To nervózne gesto som spoznala.

Bolo moje. „Zásah.“

Po chvíli ticha pokračoval: „Dočerta, vonku je strašne teplo. Mohol by som aspoň vojsť dnu a pokúsiť sa všetko ti vysvetliť?“

„Mohol,“ odvetila som, hoci v hlave mi už vyzváňalo na poplach. Ukázala som do obývačky. „Poď ďalej.“

Table of Contents

Deň prvý

I.

II.

III.