Liane Moriarty

TRULY MADLY GUILTY

Copyright © 2016 by Liane Moriarty

Translation © 2018 by Tamara Chovanová

Poetry translation © 2018 by Jana Kantorová-Báliková

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5772-6

Venujem Jaci

Hudba je ticho medzi tónmi.

CLAUDE DEBUSSY

Kapitola 1

„Tento príbeh sa začína grilovačkou,“ vyhlásila Clementine. Mikrofón zosilnil a uhladil jej hlas, takže znel autoritatívnejšie, akoby ho upravili elektronicky v počítači. „Obyčajnou susedskou grilovačkou na obyčajnom dvore.“

No, nie je to celkom obyčajný dvor, premýšľala Erika. Prekrížila si nohy, jednu nohu strčila pod členok a odfrkla si. Nikto by neoznačil Vidov zadný dvor za obyčajný.

Erika sedela uprostred zadného radu v sále, ktorá susedila s touto elegantne zrenovovanou miestnou knižnicou na predmestí, trištvrte hodiny od mesta, nie pol hodiny, ďakujem pekne, ako tvrdila dispečerka v taxislužbe, ktorá by mala mať v tom prehľad.

V hľadisku sedelo možno dvadsať ľudí, no rozostavili tam skladacie stoličky pre dvojnásobný počet. Diváci boli väčšinou starší ľudia plní života, v tvárach sa im zračilo očakávanie. Inteligentní, informovaní starší občania, ktorí sem prišli v toto daždivé (už znova, kedy sa to skončí?) predpoludnie, aby si vypočuli nové, fascinujúce informácie na „stretnutí miestnej komunity“. Chceli povedať svojim deťom a vnúčatám: „Dnes som počul hovoriť veľmi zaujímavú ženu.“

Erika si predtým, než sa sem vybrala, pozrela na webovej stránke, čo sa hovorí o Clementininých prednáškach. Propagačný text bol stručný: Vypočujte si matku a svetoznámu čelistku zo Sydney Clementine Hartovú a jej príbeh – jeden obyčajný deň.

Je Clementine skutočne „svetoznáma“ čelistka? Nie je to prehnané?

Za päťdolárovú vstupenku na dnešnú udalosť si mohli vypočuť dvoch hosťujúcich rečníkov, vypiť lahodný domáci čaj a získať šancu vyhrať cenu šťastia. Po Clementine sa chystal vystúpiť rečník – mal hovoriť o kontroverznom pláne prestavby miestneho kúpaliska. Erika počula vzdialený štrngot šálok a tanierikov, niekto pripravoval ranný čaj. Žreb vecnej lotérie mala na kolenách. Nenamáhala sa strčiť si ho do kabelky a hľadať ho potom, keď budú žrebovať. Modrý, E 24. Nevyzeral ako výherný žreb.

Pani, ktorá sedela rovno pred Erikou, nakláňala hlavu so sivými kučeravými vlasmi nabok, akoby bola pripravená súhlasiť so všetkým, čo povie Clementine. Vzadu na blúzke jej vytŕčal štítok. Číslo štyridsať. Terč. Erika sa predklonila a zastrčila jej ho.

Pani obrátila hlavu.

„Štítok,“ zašepkala Erika.

Pani sa usmiala na znak vďaky, Erika si všimla, že šija jej zružovela. Mladší muž sediaci vedľa nej, možno syn, ktorý vyzeral na štyridsať, si dal na opálenú šiju vytetovať čiarový kód, akoby bol výrobok zo supermarketu. To malo byť smiešne? Ironické? Symbolické? Erika mu túžila povedať, že v skutočnosti to vyzerá hlúpo.

„Bolo obyčajné nedeľné popoludnie,“ hovorila Clementine. Stálo za povšimnutie, že zopakovala slovo „obyčajné“. Clementine sa zrejme rozhodla, že je dôležité, aby nadviazala „vzťah“ s obyčajnými ľuďmi z obyčajného predmestia. Erika si predstavila, ako Clementine sedí pri svojom malom jedálenskom stole alebo možno pri Samovom nezrenovovanom starožitnom písacom stole v ošarpanom, ale štýlovom pieskovcovom radovom dome s „výhľadom na vodu“ a píše svoj príhovor ku komunite, obhrýza pritom konček pera, prehadzuje si husté tmavé vlasy cez plece, zmyselne ich pohládza, spokojná sama so sebou, akoby bola rozprávková princezná, a v duchu premýšľa – obyčajný.

Vážne, Clementine, ako chceš dosiahnuť, aby ti títo obyčajní ľudia rozumeli?

„Bolo to začiatkom zimy, v chladný, pochmúrny deň,“ pokračovala Clementine.

Čo, dofrasa…? Erika sa zahniezdila na stoličke. Bol to krásny deň. „Nádherný“ deň. Tak sa vyjadril Vid.

Alebo možno „žiarivý“. Čosi podobné.

„Vo vzduchu bolo cítiť mráz,“ pokračovala Clementine a teatrálne sa striasla, hoci to naozaj nemusela, v miestnosti bolo tak teplo, že muž sediaci pár radov pred Erikou zrejme zadriemal. Nohy vystreté pred sebou, ruky pohodlne spojené na bruchu, hlava zaklonená dozadu, akoby spal na neviditeľnom vankúši. Možno zomrel.

Možno v ten deň grilovačky nebolo teplo, ale určite nebolo „pochmúrne“. Erika vedela, že rozprávanie očitých svedkov býva často nespoľahlivé, lebo ľudia si myslia, že pustia „prehrávanie“ na malom prístroji vo svojej hlave, ale v skutočnosti si spomienky vykonštruujú. „Vymyslia si vlastný príbeh.“ A tak si Clementine pri spomienke na grilovačku vybavila chladný, pochmúrny deň. Ale Clementine sa mýlila. Erika si spomínala (naozaj si spomínala, nevykonštruovala si to), ako v to ráno, keď sa mali zísť na grilovačke, sa Vid sklonil do jej okienka na aute a zvolal: „Nie je nádherný deň?“

Erika si bola absolútne istá, že to povedal. Alebo možno povedal „úžasný“.

Určite zaznelo slovo s pozitívnou konotáciou. Určite. (Kiežby Erika vyhlásila: „Áno, Vid, je naozaj nádherný/úžasný deň,“ a dupla by na plyn.)

„Spomínam si, že som svoje dcérky obliekla veľmi teplo,“ pokračovala Clementine.

Pravdepodobne jej dcérky obliekol Sam.

Clementine si odkašľala, oboma rukami chytila zboku rečnícky pult. Mikrofón bol pre ňu privysoko, preto sa zdalo, že stojí na špičkách a usiluje sa k nemu nakloniť čo najbližšie. Naťahovala dlhý krk, čo len zvýrazňovalo chudosť jej tváre. Predtým nebola taká chudá.

Erika rozmýšľala, že diskrétne prejde krajom po miestnosti a napraví mikrofón. Trvalo by to len chvíľku. Predstavila si, ako sa na ňu Clementine vďačne usmeje. „Vďakabohu, že si ho napravila,“ povedala by neskôr pri káve. „Ty si fakt zachránila situáciu.“

Ibaže Clementine v skutočnosti nechcela, aby tam dnes Erika bola. Všimla si jej zdesenie, keď Erika nadhodila, že by si rada vypočula jej prednášku, hoci Clementine sa rýchlo spamätala a odvetila, že to bude fajn, krásne, milé, ak si neskôr dajú kávu v kútiku s občerstvením v miestnom obchodnom centre.

„Dostali sme pozvanie na poslednú chvíľu,“ hovorila Clementine. „Teda, na tú grilovačku. Nepoznali sme dobre hostiteľov. Boli to, no, známi našich známych.“ Pozrela na rečnícky pult, akoby stratila niť. Keď išla k pultu, niesla so sebou kôpku rukou písaných kartičiek veľkosti dlane. Eriku zabolel pohľad na tie kartičky, akoby si Clementine spomenula na radu, ktorú im dali v škole na hodinách rétoriky. Musela ich nastrihať nožnicami. Nie nožnicami starej mamy s rúčkami vykladanými perleťou. Tie sa stratili.

Bolo zvláštne vidieť Clementine takpovediac „na pódiu“, bez čela. V džínsoch a „peknom“ kvetovanom tope vyzerala konvenčne – typické oblečenie mamičky z predmestia. Clementine mala nohy prikrátke na tie džínsy a v balerínkach, ktoré mala dnes, pôsobili ešte kratšie. No, bol to jednoducho fakt. Keď kráčala k rečníckemu pultu, vyzerala tak trochu ako strašiak do maku – hoci bolo nelojálne označiť Clementine tým výrazom. Keď vystupovala, vlasy si vyčesala dohora, na nohy si dala ihličky a bola celá v čiernom – nosila dlhé sukne z ľahučkých látok, dosť široké, aby si mohla postaviť violončelo medzi nohy. Keď videla Clementine s hlavou nežne, s láskou sklonenou k nástroju, akoby ho objímala, keď jej dlhý prameň vlasov padal takmer na struny, rameno mala zohnuté v čudnom geometrickom uhle, pôsobilo to zvláštne zmyselne, exoticky, inak. Vždy keď videla Clementine vystupovať, ešte aj po toľkých rokoch Eriku vždy premkol pocit straty, akoby túžila po niečom nedosiahnuteľnom. Vždy si myslela, že ten pocit predstavuje čosi zložitejšie a zaujímavejšie než závisť, lebo nikdy netúžila hrať na hudobnom nástroji, ale možno nie. Možno to bola naozaj závisť.

Keď Erika videla Clementine zadŕhavo, zbytočne rečniť v tejto malej miestnosti s výhľadom na parkovisko pri neďalekom obchodnom centre, cítila rovnaké hanebné zadosťučinenie, ako keď videla filmovú hviezdu v bulvárnom plátku bez mejkapu – napokon nie si až taká výnimočná.

„Takže v ten deň tam bolo šesť dospelých,“ Clementine si odkašľala, zaklonila sa, potom sa nahla dopredu. „Šesť dospelých a tri deti.“

A jeden uštekaný pes, pomyslela si Erika. Hav, hav, hav.

„Ako som spomínala, hostiteľov sme v skutočnosti nepoznali, ale všetci sme sa dobre bavili, bolo nám fajn.“

To ty si sa bavila, prebleslo Erike hlavou. Len ty.

Spomínala si, ako Clementinin jasný, krištáľový smiech znel v tandeme s Vidovým hlbokým smiechom. Videla, ako sa z tmavých tieňov vynárajú a strácajú tváre ľudí, oči ako čierne jazerá, náhle záblesky bielych zubov.

Trvalo dlho, kým v ten podvečer na tom smiešnom dvore zažali svetlá.

„Pamätám sa, že v istom okamihu sme počúvali hudbu,“ rozprávala Clementine. Pozrela dolu na rečnícky pult, potom znova zdvihla pohľad, akoby videla niečo ďaleko na obzore. Pohľad mala neprítomný. Teraz nevyzerala ako mamička z predmestia. „Po sne od francúzskeho skladateľa Gabriela Faurého.“ Samozrejme, vyslovila to ako pravá Francúzka. „Je to prekrásna skladba. Má v sebe delikátnu trúchlivosť.“

Zarazila sa. Vycítila, ako sa publikum hniezdi, je z toho nesvoje? „Delikátna trúchlivosť“ nebol veľmi dobrý výraz pre týchto poslucháčov. Priveľmi fajnové, priveľmi umelecké. Clementine, láska moja, my sme priveľmi obyčajní na tvoje vznešené narážky na francúzskych skladateľov. V každom prípade v ten večer hrali aj November Rain od Guns N’ Roses. To nebolo veľmi poetické. Nesúvisela skladba November Rain s Tiffaniným odhalením?

Alebo to bolo predtým? Kedy presne sa im Tiffany zdôverila so svojím tajomstvom? Vtedy, keď sa popoludnie zmenilo na kvapalinu a začalo sa vyparovať?

„Popíjali sme,“ pokračovala Clementine, „ale nikto nebol opitý. Možno len trochu pripitý.“

Oči sa jej stretli s Erikinými očami, akoby si celý čas presne uvedomovala, kde sedí, a vyhýbala sa pohľadu na ňu, ale teraz sa vedome rozhodla, že ju vyhľadá. Erika jej pohľad opätovala a usilovala sa priateľsky usmievať, ako Clementinina najlepšia priateľka, krstná matka jej detí, ale tvár mala meravú ako po mozgovej porážke.

„V každom prípade bol už podvečer a všetci sme sa chystali dať si dezert, smiali sme sa,“ rozprávala Clementine. Odvrátila pohľad od Eriky, uprela ho na niekoho iného v prvom rade a Erike sa to zdalo pohŕdavé, dokonca kruté. „Neviem na čom.“

Erike sa krútila hlava, chytala ju klaustrofóbia. V miestnosti bolo neznesiteľne dusno.

Zrazu sa jej zmocnila túžba odísť. A je to tu, premýšľala. Znova je to tu. Bojuj alebo uteč. Typická reakcia. Aktivoval sa jej sympatický nervový systém. Prebrali sa chemické látky v mozgu. To je ono. Dokonale prirodzené. Trauma z detstva. Prečítala o tom kopu odbornej literatúry. Presne vedela, čo sa s ňou deje, ale to vedomie jej nepomohlo. Telo ju zradilo. Srdce jej bilo ostošesť. Ruky sa jej triasli. Cítila v nozdrách vôňu svojho detstva, hustú a skutočnú – vlhkosť, pleseň a hanbu.

„Nepotláčajte paniku. Prekonajte ju. Preplávajte cez ňu,“ radila jej psychologička.

Jej psychologička bola výnimočná, zaslúžila si tie peniaze, ale, preboha, ako by sa dalo plávať tam, kde na to nie je miesto, ani hore, ani dolu, keď nemôžete urobiť krok, aby ste necítili hnilobu pod nohami.

Vstala, potiahla si sukňu, prilepila sa jej vzadu na stehná. Chlapík s čiarovým kódom sa na ňu obzrel. Jeho ustarostený výraz v očiach ju vydesil – akoby videla znepokojujúco inteligentné oči opice.

„Prepáčte,“ zašepkala Erika, „musím…“ Ukázala na hodinky a pretlačila sa okolo neho, usilovala sa nedotknúť sakom jeho temena.

Keď už bola celkom vzadu, Clementine hovorila: „Spomínam si, že v jednej chvíli priateľka zakričala moje meno. Zakričala. Poriadne nahlas. Na ten výkrik nikdy nezabudnem.“

Erika zastala s rukou na kľučke, chrbtom k miestnosti. Clementine sa musela nakloniť k mikrofónu, lebo sálu zrazu zaplavil jej hlas: „Skríkla – Clementine!“

Clementine vedela dobre napodobňovať, bola hudobníčka a mala dobrý sluch, vedela presne zachytiť intonáciu ľudského hlasu. Erika počula číru hrôzu a prenikavú naliehavosť v tom jednom slove: „Clementine!“

Vedela, že to ona v ten večer vykríkla priateľkino meno, ale vôbec si na to nespomínala. Tam, kde mala ležať tá spomienka, zostalo prázdno, a ak si ona nevedela spomenúť na ten okamih, svedčilo to, že má problém, ide o anomáliu, rozpor. Mimoriadne významný, znepokojujúci rozpor. Nápor paniky stúpol, takmer ju zrazil z nôh. Stlačila kľučku na dverách a vytackala sa do neľútostného dažďa.

Kapitola 2

„Tak čo? Boli ste na pracovnom stretnutí?“ spýtal sa taxikár, ktorý viezol Eriku do mesta. Otcovsky sa na ňu usmial v spätnom zrkadle, ani čo by sa mu zdalo milé, že dnes ženy chodia v kostýmoch, ako ozajstné podnikateľky.

„Áno,“ prikývla Erika a poriadne otriasla dáždnik na dlážku taxíka. „Pozerajte na cestu.“

„Áno, madam!“ Taxikár si priložil dva prsty k čelu, akoby salutoval.

„Prší,“ vyhlásila Erika, akoby sa bránila. Ukázala na dažďové kvapky zúrivo klopkajúce na predné sklo. „Cesty sú šmykľavé.“

„Práve som viezol na letisko jednu trúbu,“ poznamenal taxikár. Keď prechádzal z pruhu do pruhu, zmĺkol, mäsitou rukou držal volant, druhú ruku mal ležérne prehodenú cez operadlo sedadla. Erika si predstavila, ako na zadnom sedadle leží ozajstná trúba, dychový nástroj.

„Ten chlapík tvrdil, že tento dážď je dôsledkom klimatických zmien. Tak som mu povedal: Kamarát, toto nemá nič spoločné s klimatickými zmenami. To je La Niña! Viete, čo je La Niña? El Niño a La Niña? Prírodné javy! To sa deje už tisícky rokov.“

„Presne tak,“ súhlasila Erika. Túžila, aby tam s ňou bol Oliver. Vybavil by tento rozhovor za ňu. Prečo taxikári tak radi vzdelávajú cestujúcich?

„Veru. La Niña,“ zopakoval taxikár s mexickým prízvukom. Očividne sa mu páčili slová La Niña. „Tak teda zlomili sme rekord, čo? Najdlhšie trvajúce obdobie dažďov v Sydney od roku tisícdeväťstotridsaťdva. Hurá!“

„Áno, hurá,“ pritakala Erika.

Bolo to v roku 1931, na to číslo nikdy nezabudne, ale načo by ho opravovala.

„Myslím, že to bolo v tridsiatom prvom,“ povedala. Nedalo jej to. Bol to povahový kaz, uvedomovala si to.

„Áno, presne tak, v tridsiatom prvom,“ zopakoval taxikár, akoby to povedal aj predtým. „Predtým pršalo dvadsaťštyri dní v roku tisícosemstodeväťdesiattri. Dvadsaťštyri daždivých dní za sebou! Dúfajme, že viac ten rekord nezlomíme, nie? Myslíte, že áno?“

„Dúfajme, že nie,“ odvetila Erika. Prešla si prstom po čele. Je to pot alebo dážď?

Kým čakala v daždi pred knižnicou na taxík, upokojila sa. Znova pravidelne dýchala, ale žalúdok jej stále skrúcalo, cítila sa vyčerpaná, vypľutá, akoby zabehla maratón.

Vybrala mobil a poslala Clementine esemesku: Prepáč, musela som letieť, problém v práci, bola si fantastická, neskôr hodíme reč. Ex Zmenila „fantastická“ na „skvelá“. Fantastická je prehnané.

A nepresné. Stisla „odoslať“.

Bol to prejav chybného úsudku, že venovala vzácny pracovný čas počúvaniu Clementine. Išla tam len preto, aby ju podporila a chcela si utriasť vlastné pocity z toho, čo sa stalo. Jej spomienky na to popoludnie akoby boli kúsok starého celuloidového filmu – niekto vzal nožničky a daktoré políčka vystrihol. Nie celé políčka. Len útržky. Útržky času. Chcela iba doplniť tie políčka, aby sa nemusela nikomu priznať: „Celkom si to nepamätám.“

V mysli sa jej vynoril odraz tváre v kúpeľňovom zrkadle, ruky sa jej hrozne triasli, keď sa pokúšala rozlomiť nechtom malú žltú tabletku napoly. Možno tie výpadky pamäti zavinila tabletka, ktorú užila v to popoludnie. Ale tie tabletky mala na predpis. Nedala si pred grilovačkou extázu.

Spomínala si na zvláštny, trochu odosobnený pocit, prv než šli k susedom na grilovačku, ale to predsa nemohlo súvisieť s výpadkami pamäti. Že by to prehnala s alkoholom? Áno, vypila priveľa. Uvedom si to, Erika. Konala si pod vplyvom alkoholu. Bola si „ožratá“. Nemohla uveriť, že to slovo by sa vzťahovalo na ňu, ale zrejme je to tak. Prvý raz v živote bola opitá. Bolo to okno? Preto tie výpadky pamäti? Máva to aj Oliverova mama a otec. „Nepamätajú si celé desaťročia svojho života,“ nadhodil raz Oliver pred rodičmi. Obaja sa pobavene zasmiali, zdvihli poháre, hoci Oliver sa neusmieval.

„Tak ako si zarábate na živobytie, ak sa smiem spýtať?“ vyzvedal taxikár.

„Som účtovníčka,“ odvetila Erika.

„Vážne?“ zatiahol taxikár s priveľkým záujmom. „To je teda zhoda okolností, práve som premýšľal…“

Erike zazvonil mobil a strhla sa ako vždy pri zvonení. („Je to telefón, Erika,“ hovorieval jej Oliver. „Telefón je na to, aby zvonil.“) Videla, že volá mama, posledná osoba na svete, s ktorou by sa jej teraz chcelo rozprávať, ale taxikár sa hniezdil na sedadle, oči upieral na ňu, nie na cestu, doslova si oblizoval pery v očakávaní bezplatného účtovníckeho poradenstva, ktoré by teraz mohol dostať. Taxikári vedeli tak trochu o všetkom. Túžil jej povedať o úžasnej možnosti daňového úniku, o ktorej počul od jedného z pravidelných zákazníkov. Ale Erika nebola taká účtovníčka. Výraz „možnosť daňového úniku“ sa jej nepáčil. Mama je menšie zlo.

„Ahoj, mami.“

„No ahoj! Nečakala som, že zdvihneš!“ Mama hovorila nervózne, vzdorne. Neveštilo to nič dobré.

„Bola som pripravená, že nechám odkaz!“ vyhlásila Sylvia vyčítavo.

„Mrzí ma, že som zdvihla,“ odvetila Erika. Naozaj ju to mrzelo.

„Nemusí ťa nič mrzieť, samozrejme, len sa musím inak nastaviť. Mám nápad, čo keby si si vypočula odkaz, ktorý som si pripravila?“

„Tak do toho,“ súhlasila Erika. Pozerala na upršanú ulicu – nejaká žena bojovala s dáždnikom, dáždnik bojoval s vetrom. Erika videla, ako tá žena nečakane stratila nervy a hodila dáždnik do odpadkového koša, ani nespomalila, ďalej kráčala v daždi. Múdro si urobila, pomyslela si Erika, pobavená tým divadielkom. Jednoducho ho vyhoď. Odhoď tú oštaru do smetí.

Mamin hlas jej znel v uchu hlasnejšie. Akoby si priložila mobil bližšie k ústam. „Chcela som povedať: Erika, srdiečko, to som chcela povedať, Erika, srdiečko, viem, že práve nemôžeš hovoriť, lebo si v práci, čo je veľká škoda, že musíš trčať v kancelárii v takýto krásny deň, hoci nie je krásny, to musím priznať, v skutočnosti je hrozný deň, príšerný deň, ale normálne mávame v tomto ročnom období krásne dni, a vždy keď sa ráno zobudím a pozriem na modrú oblohu, pomyslím si – ach bože, taká škoda, chudera Erika musí v takýto krásny deň trčať v kancelárii! To si vždy myslím, ale človek zrejme musí platiť za úspech spoločnosti! Škoda, že nie si správkyňou parku alebo nemáš iné povolanie, pri ktorom by si mohla byť vonku. Pôvodne som nechcela povedať to o tej správkyni parku, to mi len teraz napadlo, ale vlastne viem, prečo mi to napadlo – Sallin syn práve skončil školu a bude správcom parku, a keď mi to prezradila, pomyslela som si, chápeš, aké skvelé povolanie, múdry nápad, on nebude zavretý v kumbále ako ty.“

„Ja nie som zavretá v kumbále,“ vzdychla Erika. Z kancelárie mala výhľad na prístav a sekretárka jej každý pondelok vložila do vázy rezané kvety. Zbožňovala svoju kanceláriu. Zbožňovala svoju prácu.

„Vieš, to bol Sallin nápad. Teda, aby sa jej syn stal správcom parku. Múdry nápad. Sally nie je konvenčná žena, má pokrokové rozmýšľanie.“

„Sally?“ spýtala sa Erika.

„Sally! Moja nová kaderníčka!“ odsekla matka netrpezlivo, akoby Sally poznala celé roky, nie iba pár mesiacov. Akoby Sally bola jej priateľka celý život. Ha, Sally dopadne tak ako ostatné úžasné neznáme v matkinom živote.

„A čo si mi ešte chcela nechať ako odkaz?“ spýtala sa Erika.

„Počkajme… potom som chcela len tak mimochodom, akoby som si na to práve spomenula, povedať: Počuj, srdiečko, len tak mimochodom!“

Erika sa zasmiala. Mama ju vždy vedela očariť, aj v najťažšej chvíli. Keď si už Erika myslela, že je koniec a viac neznesie, mama ju očarila a znova ju ľúbila.

Aj mama sa zasmiala, ale znelo to hekticky, prenikavo. „Chcela som povedať – počuj, srdiečko, tak som rozmýšľala, či nechcete s Oliverom prísť v nedeľu ku mne na obed.“

„Nie,“ vyhlásila Erika. „Nie.“

Nadýchla sa, akoby dýchala cez slamku. Akoby mala pery nakrivo. „Nie, ďakujeme. Prídeme k tebe pätnásteho. Len vtedy, mami, inokedy nie. Tak sme sa dohodli.“

„Srdiečko, myslím, že by si na mňa bola hrdá, lebo…“

„Nie,“ zduplikovala Erika. „Stretnem sa s tebou niekde inde. Túto nedeľu môžeme ísť na obed do nejakej peknej reštaurácie. Alebo môžeš prísť k nám. Nemáme s Oliverom nič na programe. Môžeme ísť kamkoľvek, len nie do tvojho domu.“ Odmlčala sa a povedala to znova, hlasnejšie a zreteľnejšie, akoby sa rozprávala s niekým, kto nevie dobre po anglicky. „Neprídeme k tebe.“

Zavládlo ticho.

„Až do pätnásteho,“ dodala Erika. „Máš to v diári. Obe to máme v diári. A nezabúdaj, že vo štvrtok ideme na večeru s Clementininými rodičmi! Tak sa musíme tešiť aj na to.“ No veru, to bude zábava na popukanie.

„Chcela som vyskúšať nový recept. Hovorila som ti, že som kúpila kuchársku knihu s receptmi bez gluténu?“

Spôsobil to ten ľahkovážny tón. Vyrátaná, krutá bystrosť, akoby si myslela, že je šanca, že sa Erika zapojí do jej hry, ktorú hrali celé roky, keď predstierali, že sú obyčajná matka a dcéra, ktoré vedú obyčajný rozhovor, keď dobre vedela, že Erika už nehrá, veď obe sa dohodli, že hra sa skončila, mama plakala, ospravedlňovala sa a nasľubovala jej hory-doly, hoci obe vedeli, že sľuby nedodrží. A teraz predstierala, že nikdy nič nesľubovala.

„Mami, preboha!“

„Čo je?“ Falošná nevinnosť. Ten detský hlas ju privádzal do zúrivosti.

„Sľúbila si na hrobe starej mamy, že už si nekúpiš nijakú kuchársku knihu! Veď ani nevaríš! Nemáš alergiu na glutén!“ Prečo sa jej hlas triasol od zúrivosti? Veď nikdy nečakala, že mama tie sľuby dodrží.

„Nič také som nesľúbila!“ ohradila sa matka. Už nehovorila tým detským hláskom a opovážila sa odpovedať na Erikinu zúrivosť rovnako zúrivo. „A keď už sme pri tom, v poslednom čase ma hrozne nadúva. Mám intoleranciu na glutén. Prepáč, že si robím obavy o svoje zdravie.“

Nedaj sa rozhádzať. Stiahni sa z toho pocitového mínového poľa. Presne z tohto dôvodu investovala tisícky dolárov do terapie, presne na takéto situácie.

„Tak teda dobre, mami, som rada, že som sa s tebou porozprávala,“ vyhŕkla Erika a nedala mame šancu hovoriť, akoby bola pracovníčka telemarketingu, „ale som v práci, takže musím končiť. Pohovoríme si neskôr.“ Zložila, mama už nestihla nič povedať, a hodila si mobil do lona.

Taxikárovi plecia podozrivo zmeraveli, nehybne sa opieral o operadlo, len ruky mu kĺzali po volante. Predstieral, že nepočúva. Dcéra odmietne ísť k matke? Dcéra sa rozpráva tak zúrivo s matkou len preto, lebo si kúpila novú kuchársku knihu? Aká je to dcéra?

Zažmurkala.

Znova jej zazvonil telefón a tak prudko sa strhla, až jej takmer spadol z lona. Určite je to znova mama a vynadá jej len za to, ako sa s ňou rozpráva.

Ale nebola to mama. Bol to Oliver.

„Ahoj,“ takmer sa rozplakala od úľavy, keď počula jeho hlas.

„Práve som mala zábavný telefonát s mamou. Chcela, aby sme k nej prišli v nedeľu na obed.“

„Ale máme k nej ísť až budúci mesiac, nie?“ spýtal sa Oliver.

„Áno,“ odvetila Erika. „Prekročila medze.“

„Si v pohode?“

„Áno.“ Prešla si končekom prsta popod oči. „Je mi fajn.“

„Určite?“

„Jasné, ďakujem.“

„Vyhoď si ju z hlavy,“ radil jej Oliver. „Tak čo, bola si na tej Clementininej prednáške v knižnici niekde pánubohu za chrbtom?“ Erika si oprela hlavu o operadlo, zatvorila oči. Dofrasa, jasné, preto volá. Clementine. Pôvodne plánovali, že po Clementininej prednáške skočia spolu na kávu a pozhovárajú sa. Oliver sa veľmi nezaujímal o Erikin motív návštevy Clementininej prednášky. Nechápal jej obsedantnú túžbu zaplniť diery v pamäti. Zdalo sa mu to nepodstatné, takmer hlúpe. „Ver mi, pamätáš si všetko, čo si niekedy budeš pamätať,“ vyhlásil. (Stisol pery a pri slovách „ver mi“ sa mu v očiach zračila tvrdosť. Len slabý záblesk bolesti, ktorú nikdy nevedel potlačiť a pravdepodobne by popieral, že ju cíti.) „Keď si človek poriadne vypije, samozrejme, že má diery v pamäti.“ Ale pre ňu to nebolo samozrejmé. No Oliver to vnímal ako príležitosť porozprávať sa s Clementine a konečne ju do niečoho dotlačiť.

Mala radšej nechať zapnutú odkazovú schránku.

„Bola som,“ odvetila, „ale v polovici som odišla, necítila som sa dobre.“

„Takže si sa nestihla porozprávať s Clementine?“ spýtal sa Oliver. Cítila, ako sa usiluje nedať najavo znepokojenie.

„Dnes nie,“ zamrmlala. „Ale neboj sa. Nájdem si na to vhodný čas. Kútik s občerstvením by aj tak nebol ideálne miesto.“

„Práve pozerám do diára. Už prešli dva mesiace od tej grilovačky. Určite nie je urážlivé alebo necitlivé položiť tú otázku. Jednoducho jej zavolaj. Nemusíš sa s ňou rozprávať zoči-voči.“

„Viem. Mrzí ma to.“

„Nič ťa nemusí mrzieť,“ uistil ju Oliver. „Je to ťažké. Nie je to tvoja vina.“

„Bola to moja vina. Prečo sme vôbec išli na tú grilovačku…“ namietla. To jej Oliver nemôže prepáčiť. Bol priveľmi akurátny. To mali vždy spoločné – túžbu po akurátnosti.

Taxikár dupol na brzdu. „Ty debil bláznivý! Ako to jazdíš?“ Erika sa zachytila rukou operadla a Oliver povedal: „To nie je podstatné.“

„Pre mňa je,“ vyhlásila. Telefón pípol, oznamoval ďalší hovor. To bude určite mama. Trvalo jej niekoľko minút, kým sa ozvala, čo znamenalo, že dala prednosť slzám pred nadávkami. Slzy tečú dlhšie.

„Neviem, čo odo mňa chceš počuť, Erika,“ vzdychol Oliver ustarostene. Myslel si, že existuje správna odpoveď. Domnieval sa, že vo vzťahoch existujú isté pravidlá, ktoré aj ona musí poznať, lebo je žena, a úmyselne sa im bráni. „Tak teda… porozprávaš sa s Clementine?“ spýtal sa.

„Porozprávam sa s Clementine,“ uistila ho Erika. „Dovi večer.“ Stíšila mobil a vložila si ho do kabelky pri nohách. Taxikár pustil rádio hlasnejšie. Zrejme už prestal túžiť po jej odbornej rade, pravdepodobne si myslel, že vzhľadom na jej súkromný život nemožno jej odborným radám dôverovať.

Erika premýšľala o Clementine, teraz zrejme končí prednášku v knižnici a poslucháči ju odmenia zdvorilým potleskom. Nebude nijaké „bravo!“, nijaké ovácie postojačky, nijaké kytice v zákulisí.

Chudera Clementine, takto sa musela pokoriť.

Oliver mal pravdu – rozhodnutie ísť na tú grilovačku nebolo podstatné. Bola na dne. Oprela si hlavu o operadlo, zatvorila oči a spomenula si na strieborné auto, ktoré išlo oproti nej v lieviku jesenného lístia.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2