Max Damian

Hovadá

Ukážka z elektronickej knihy

Hovadá

Max Damian

Hovadá

Copyright © by Max Damian

Cover design © by Katarína Skalková

Illustration © Shutterstock

Ilustrovala © Denisse Curazi Córdova

Slovak edition © by BESTSELER

ISBN: 978-80-89821-39-6

1. kapitola

Zoznámenie

Bol to deň s veľkým D. Debilný.

Na Sofiu sa od rána sypalo všetko, na čo siahla. Samé povinnosti, nepríjemnosti a nevrlí ľudia. Ale čo vám budem hovoriť? Veď to poznáte.

Raňajky ako vždy nestihla a hoci vyrazila odviezť deti do školy načas, všetko sa posralo. Najprv jej nešlo naštartovať auto. Potom sa polhodinová zápcha zmenila na štyridsaťminútovú. Keď sa chcela zaradiť na voľné miesto, aby sa mohla preradiť do odbočovacieho pruhu, pán v aute vedľa nej jej ukázal vztýčený prostredník a vopchal sa na jej miesto.

Vytočilo ju to do mŕtva: „Je tam toho! Ja mám dva také!“ skríkla a ukázala mu vztýčené prostredníky na oboch rukách, pričom nezabudla vyplaziť aj jazyk.

„Mamča, to si mohla?“ smiali sa zozadu pätnásťročná Ivana, aj o dva roky mladšia Denka. „To bolo dobrééé,“ prikývli dcéry uznanlivo.

Ježiš, asi pre ne nie som dobrým príkladom, pomyslela si. Ale tie každodenné zápchy a stresy z neohľaduplných ľudí jej tak liezli na nervy, že sa proste nevedela udržať.

Keď sa dcéry prestali chichúňať, rozhodli sa ju povzbudzovať: „Švihaj, švihaj!“ kričali zo zadných sedadiel a vytáčali smerom ku nej mobily. „Už je za desať osem, pozri, pozri!“ a šponovali jej už aj tak napnuté nervy.

„Vidím! Mám v aute hodiny. Ale kam mám asi tak švihať? Preskakovať autá?“ durdila sa.

„Môžeš, ty to dáš,“ smiali sa.

Pred školou napokon zaflekovala päť minút po začatí hodiny spolu s ďalšími piatimi rodičmi. Učiteľka ich ľadovým hlasom upozornila, že ak sa to bude stávať pravidelnejšie, ich deti budú mať neospravedlnené hodiny.

„Nie je to prvý ani poslednýkrát, pani Muchová!“ otočila sa smerom k nej, akoby tam ostatní rodičia ani neboli. „Ak dokážu chodiť načas ostatní rodičia, musíte to dokázať aj vy!“ pichla do vzduchu imaginárne prstom smerom k nej a dodala: „Ja som tu už od siedmej ráno, môžete chodiť skôr aj vy, nič sa vám nestane.“

S vyzývavým pohľadom vkráčala do triedy a už sa na ňu ani nepozrela.

Jasné, ty si dokonalá učiteľka a ja nedokonalý, večne meškajúci upachtený rodič. Kašlať na to...

Akoby Sofia mohla za to, že jeden deň boli zápchy dvadsať minút, a ďalší až päťdesiat. Kto mohol dopredu vedieť, ako to bude v ktorý deň? Veštcom sa ešte nenarodila.

Napríklad v zime, keď napadol centimetrový sniežik, prešla za dvadsať minút dvadsať metrov. Z ich dediny totiž viedla do mesta len jediná cesta, čo by nebol až taký problém. Problém bol, že sa na ňu napájalo ďalších päťdesiat okolitých dedín, a vždy sa tam ráno všetky tie stovky obyvateľov so svojimi autami stretli a pekne pokope uviazli v tom jednom jedinom tenkom pruhu (skôr prúžiku), ktorý tu bol od čias konských povozov.

Keby politici menej kradli, mohli sme mať normálnu cestu a voziť deti do školy pokojne a bez stresov. Ale to by sme nemohli byť na Slovensku, pomyslela si ako priemerne každý druhý (a možno aj prvý) Slovák na Slovensku.

S hodinovým meškaním dorazila do práce. Bude musieť ostať dlhšie a nadrobiť si to. Postavila si vodu na kávu a umyla si hrnček. Otvorila skrinku nad malým kuchynským kútikom, ktorý mali v práci a vybrala nescu. Stačí ju zaliať, a je. Zašmátrala lyžicou dovnútra a neveriacky potriasla prázdnou nádobou. Ťapa! Úplne zabudla, že káva včera došla. Bude sa musieť obliecť do kabáta a zbehnúť do tej ľadovice von a kúpiť si ju v obchode. Bože, ako sa jej len nechce...

Alebo... hm... Poobzerala sa okolo seba a keď nikoho nezbadala, rýchlo otvorila kávu kolegu Milana. Mal jej tam dosť. Veď sa nič nestane, keď si šupne do hrnčeka jednu lyžičku. Potom, keď si kúpi kávu, mu ju vráti.

Jej svedomie síce kričalo - kradoška jedna - ale ona sa ho snažila prekričať: veď ju vrátim, pokoj! Len si požičiavam.

Práve sa snažila za sebou zatvoriť dvere svojej kancelárie, držiac v ruke pariacu sa kávu, keď sa prudko rozďavili a čosi - alebo skôr ktosi - jej vyrazil kávu z ruky. Bola horúca a pálila, nový Sofiin sveter vyzeral ako mokrý vecheť.

Šéfka, ktorá do kancelárie vtrhla ako tajfún na Floride, si, samozrejme, nič nevšimla.

„Vrátili nám zmluvu z katastra, urobili ste tam chybu!“ vrieskala na ňu s navretými žilami na tvári, prskajúc okolo seba sliny. Na tvári nepríčetný pohľad a v duši radosť, že môže opäť niekoho zvoziť a vychutnať si tak svoje vedúce postavenie.

„Akú chybu? Všetko sme predsa spolu kontrolovali, aj s klientom, aj s vami,“ nenápadne zdôraznila slovo s vami.

„V mene! Pán Anton Baluch sa volá Balúch, počujete, Balúúúúúch! Je tam dĺžeň a vy ste si to nevšimli! Takáto závažná chyba, kde ste dali oči?“ zdvihla obočie a prenikavo sa na ňu pozrela, čakajúc na odpoveď. Bola ticho. Šéfka zmluvu predsa kontrolovala spolu s ňou, nebola to len jej vina. Ale to jej nemohla povedať. Bola by za drzú.

Keď sa fúria nedočkala žiadnej odpovede, do ktorej by sa mohla zadrapiť, hodila jej papiere na stôl. „Hneď teraz pôjdete na kataster a musíte to opraviť. Zájdete za pánom Balúchom, zoberiete ho tam a nech podpíše opravu. Benzín si platíte sama,“ dodala ešte a plesla dverami.

Dobre. Pekne nám ten deň začína. V snahe uvoľniť stres sa šéfka ventiluje na podriadených.

„Seriem na kávu, seriem na zápchy, seriem na šéfku!“ zahundrala si Sofia pod nos, ale dvihla mobil a vytočila číslo. Slúchadlo priložila k uchu a pozrela von oknom na šedú čľapkanicu a náhliacich sa ľudí. Pána Balúcha radšej vybaví hneď, nech je pokoj. Stačí, aby prišiel na katastrálny úrad aj s občianskym preukazom, podľa toho v zmluve meno opravia. Dvihol jej - fúúú, aspoň niečo sa dnes podarilo. Vysvetlila mu, kde je problém. Napodiv, ani veľmi nezúril, skôr sa smial, o akú ide drobnosť. A potom prišlo to klasické ALE...

„... ale ja tu teraz týždeň nebudem, som na služobnej ceste v zahraničí. Prídem až v pondelok.“

Sklamaná zložila telefón. Nuž, bude musieť zavolať na kataster, či to ešte týždeň počká. A šéfke povedať, že to dnes nebude. Ale nie hneď teraz, kým je rozžeravená do červena ako panna pred svadobnou nocou. Počká si, kým trochu vychladne.

Sofia so stresom zapla počítač... a ten napodiv fungoval. Fíha, kam to napísať?! Normálne jej skoro odľahlo.

Prvý mail, druhý, tretí... načítava počítač. 150 mailov, z toho 68 spamov. Zmazať prvý, druhý, tretí... O päť minút to mala hotové. Čítala len naozaj dôležité maily. Tiež však prinášajú len ďalšiu prácu a stresy.

Mail od účtovníčky: „Pani Muchová, kedy už prinesiete papiere do účtovníctva? O pár týždňov to máte mať podané a ja ešte nemám ani jeden doklad.“

Nikdy! chce sa jej zrevať. Neznášala účtovníctvo, neznášala papierovačky a telefonáty od účtovníčky typu: „Máte tu nejaký záväzok vo výške 62 centov. Ak to chcete zaúčtovať, potrebujem k tomu nejakú faktúru alebo iný doklad.“

62 centov??? Nie, nechcem to zaúčtovať, veď len jeho zaúčtovanie by stálo celé euro za doklad. Ale rada z toho zaplatím dane, aby mali politici z čoho kradnúť.

Mail od Barbory: „Moja, kedy ma už konečne prídeš pozrieť? Nevyhováraj sa stále na prácu, urči si priority!“

Priority? No tou určite nebude káva s Barborou, ktorá si zarába laškovaním s mužmi a jej životom sú masáže, výpredaje a kávičky. Nezávidela jej ho. Fakt iba niekedy. Trochu. Občas. Ale presne vie, čo jej tým chce Barbora povedať. Viac zábavy, viac života, užívania si. Ale ako? A kedy?

Sofia nemá na nič čas. A manžel je zavalený prácou viac ako ona. Podniká a zarába. Odíde ráno a príde až večer. Ona nepodniká, má len chabú výplatu, pretože na podnikanie treba čas. Sofia ho nemá. Denne musí urobiť tisíc nedocenených drobností, ktoré tvoria život. Nakupovať jedlo, variť, voziť deti k doktorom a do školy, pomáhať im s úlohami, upratovať, starať sa o mamu, postihnutého brata, aj babku... ale to sa podľa jej muža až tak nepočíta.

Počíta sa to, čo je na stole. Čo sa dá fyzicky spočítať, čo je na účte. To ON sa stará: platí elektrinu, vodu, plyn... A ON postavil dom - a ona prišla chudobná ako kostolná myš. Rodičia jej ani len veno, ani svadbu nezaplatili. „Keď budeš zarábať viac ako ja, môžeme si to potom vymeniť,“ povedal jej raz.

Sofia však nemá ako zarábať viac, lebo na to nemá čas. Stále jej niekto volá a niečo chce, pípajú jej esemesky od detí. Je rada, že jej píšu... Ale nevie sa pri neustálom vytrhávaní z myšlienok sústrediť na prácu.

Aj mama večne niečo chce. Keď bola malá, pomaly ani o ňu nezakopla, len jej vydávala rozkazy a určovala prácu. To jej ostalo aj teraz, keď je Sofia dospelá. Nedávno ju mama požiadala, aby ju odviezla k doktorke, lebo ju bolí noha a sama tam nedokríva. Sofia s ňou strávila päť hodín v čakárni, počas ktorých mohla v práci alebo doma niečo urobiť. Mama len ochkala a achkala, zdôrazňujúc svoju bezmocnosť.

Sofiu skoro porazilo, keď ju na druhý deň zbadala na prechode, ako veselo a bez problémov prechádza cez cestu - bez barly a nekrívajúc.

Zase ju len zneužila. Ale to ju až tak nemrzelo, na to bola zvyknutá od detstva.V poslednej dobe jej však pribudli aj starosti o babku. Zomreli jej obe deti a nemal sa kto o ňu starať. Aj ona stále potrebovala lieky, lekárov, nechápala, ako funguje účet v banke, ako si vybrať peniaze z bankomatu. Otvorila každému, kto u nej zazvonil a tak si naobjednala poistenie, internet (ani nevedela, čo to je), tri telefónne paušály, nového poskytovateľa televízneho vysielania (a potom nevedela ani, ako sa zapína). A tak Sofia lietala z jedného konca mesta na druhý a riešila problémy, aj babku.

Najnovšie ju vydesila otázkou: „A kde to sme?“ keď ju autom doviezla rovno pred jej dom.

„Babi, si predsa doma...“

Babka sa len nechápavo obzerala okolo seba, premýšľala, hľadala známe miesta. Napokon kývla hlavou, že áno, už viem.

Ale Sofiu to vyľakalo. Budú ďalšie starosti a už teraz ju to desilo.

Nič, nejdem riešiť, čo nevyriešim. Všetko postupne. Odpútala sa od myšlienok. Zase niekde lietaš a nesústredíš sa na prácu! pokarhala samu seba. Obrátila zrak k počítaču, že si prečíta ďalšie maily. Ale nedostala sa k nim. Pípla jej esemeska od manžela: „Sofka, nezabudni si vybaviť termín na STK, o chvíľu ti vyprší.“

„Vďaka za pripomenutie,“ odpísala. Ale najradšej by zvrieskla: To tým povinnostiam nebude nikdy koniec?!

Vrátila sa späť k mailom.

Mail od Kolesárovej: „Prosím vás, máte už hotovú tú zmluvu? Náš právnik ju chce na pripomienkovanie.“

Áno, mala. Aspoň niečo. Obratom ju odoslala a pridala pár kvetnatých fráz od rado sa stalo, až po: ak bude ešte niečo treba...

Mail od programátora: „Posielam faktúru za služby, budem rád, ak ju čím skôr uhradíte.“

Dátum splatnosti dal okamžitý, namiesto klasickej doby 14 dní. Kedysi si pre radosť (a dúfajúc i v trochu zárobku) založila internetovú stránku s radami pre mamičky. Ale už dávno z nej nebola radosť, ale len ďalšie povinnosti. Lebo net sa stále vyvíja, stále treba nové komponenty, nové služby, nový dizajn. Stále niečo nešlo, opravovalo sa, menilo, preprogramovávalo sa. A tak ak sa aj niečo zarobilo, padlo to na programátora.

„Ty môj večný štartér,“ usmieval sa jej manžel. „Stále niečo začneš a peniaze z toho žiadne.“

Možno to nemyslel v zlom, ale jej to aj tak zle padlo. Snažila sa stokrát viac ako on, a predsa... jemu sa darilo vo všetkom, na čo siahol, a ona si všetko musela tvrdo vydrieť. A aj tak nikdy nezarobila toľko, čo on.

„Je to tvoj osud,“ povedala jej raz kamarátka, ktorá robila veštkyňu. „Prišla si sa na zem učiť trpezlivosti,“ prezradila jej.

„Jaaaj, tak už chápem, kde je problém. Len neviem, či tomu mám byť akože rada,“ vzdychla si.

Do konca pracovnej doby vybavila všetky maily z rána, aj ďalších 120, čo prišli počas dňa. Klientom odoslala šesť zmlúv, vybavila päť obhliadok, zobrala nové nehnuteľnosti do ponuky, dala aktualizovať inzeráty.

Svoju prácu mala rada, ale niekedy jej bolo fakt veľa.

O piatej končila deťom škola a tak si o štvrť na päť zobrala kabát, aby stihla cez zápchy prísť včas po deti. „Kamže, kam?“ zastavila ju vo dverách šéfka. „Pána Balúcha ste vybavila?“

„Prepáčte. Pán Balúch je mimo Slovenska. Máme to dohodnuté na pondelok,“ zreferovala šéfke.

Tá na to chcela niečo povedať, ale vtom jej zazvonil mobil. „Áno, zlatko?“ zašvitorila. „Áno, áno, idem už čoskoro domov, ale musím tu ešte ostať. Vieš, aké mám neschopné maklérky,“ fľochla po Sofii okom, „musím to tu dať do poriadku.“

Otočila sa k nej chrbtom a laškovne odkráčala, uvoľňujúc jej pole na odchod. Keď o desať minút päť parkovala pri škole, deti sa vrútili do auta ako hurikán.

„Kde si tak dlho?“ hundrali. „Ostatné mamičky chodia po deti skôr, len my musíme byť posledné a mrznúť vonku,“ kládli jej jednu výčitku za druhou.

„Zlatíčka, keby sme mali aj my šikovnú babku či dedka, čo by po vás prišli... Alebo tatino, keby nerobil tak dlho, mohol by vás niekto zobrať aj skôr. Ale ja nemôžem odísť skôr z práce,“ snažila sa im to vysvetliť už po stýkrát.

Počuli, ale nechápali. Chceli by chodiť domov skôr. Ale Sofia nevedela, ako to inak zariadiť. Samy s kľúčom na krku ich cez celé mesto hodinu cesty autobusom pustiť nechcela. A ak by aj išli domov samy, čo by robili v prázdnom dome? Takto boli aspoň v škole s kamarátkami a mohli si urobiť časť domácich úloh.

Zbehla s deťmi ešte na rýchly nákup, a o šiestej sa deti aj ona unavené dovliekli domov. Do siedmej varila večeru, deti si robili úlohy. Potom ktosi zazvonil. Pozrela cez okno, no bol to iba sused.

„Ahoj, Pali, čo sa deje?“ vyšla pred dom. Snáď nie je nejaký problém?

„Ahoj. Len som ti chcel povedať, aby si lepšie recyklovala fľaše,“ zvestoval jej, stojac opretý o bicykel. Sused ekológ auto používal len v najnutnejšej chvíli. Aj v mínus desať išiel každý deň do práce na bicykli dvadsať kilometrov tam, a toľko isto späť. Pravidelne od neho počúvala prednášky o recyklovaní, o tom, ako nemá chodiť do práce na aute, ale autobusom. A od jeho ženy sa ako bonus dozvedala rady o výchove detí (deti majú zdraviť hlasno, potichu a hanblivo sa nepočíta. Sú šialene nevychované. Ako inak!)

Sofia sa do jej detí nestarala. Aj keby mohla čo-to na ne povedať. Neriešila ani ostatných susedov. Jej krédom bolo ži a nechaj žiť, a nechápala, prečo ostatní rýpu do všetkého, čo robí a ku všetkému majú pripomienky. A ak nemajú, tak od nej aspoň niečo vyžadujú. Ona si rada robila svoje, snažila sa usmievať, nemudrovať. Chápala, že každý máme svoje problémy. Ale Paľovu pripomienku nechápala.

„Ale veď recyklujeme, nevidíš?“ spýtala sa ho, nechápavo dvihnúc obočie a ukazujúc na vrece s plastovými fľašami, pripravené na odvoz.

„To áno. Ale nekrčíš fľaše! Keby si ich krčila, zmestilo by sa ti ich tam viac,“ naznačil, ukazujúc rukou na vrece.

Aha. Tak to je fakt vážny problém, pomyslela si.

„Áno, nekrčím. Lebo niekedy tie fľaše ešte používam, napríklad na vodu na kvety, a keby boli pokrkvané, ako ich vystriem? A okrem toho v novinách písali, že na fľaše nemáme dávať vrchnáky. A bez vrchnáku sa nedá veľmi pokrčiť, lebo tam nie je podtlak a zase sa vystrie.“

„Si si istá? To som ešte nepočul, idem si to domov naštudovať. Ale zatiaľ - recykluj lepšie, ok?“ usmial sa a odfrčal.

Rozkaz! Poučte ma všetci o tom, čo robím dobre a čo zle!

O ôsmej došiel domov manžel Richard. Tešila sa, že konečne bude pokoj, Richard si zapne telku, čosi schrúme na večeru a s diaľkovým ovládačom v ruke zaspí. Ani mu však nestihla dať pusu na privítanie, keď ešte vo dverách zlostne vybuchol: „Nevieš dvíhať mobil? Potreboval som sa ťa niečo súrne opýtať, a ty ani nezdvihneš, ani nezavoláš späť! Vkuse si nedostupná alebo obsadená!“

„Čo som?“ nechápala. „Mám mobil tu na stole, nezvonil.“

Pre istotu sa pozrela na displej. Žiadne zmeškané hovory.

Richard ju prezvonil. Nič. Ticho. Telefón ani nepípol. Skúsila ho reštartovať. Nepomohlo. Ktovie, koľko ľudí sa jej pokúšalo dovolať. Uvedomila si, že jej nezvonil už od druhej. Nebude tomuto dňu koniec? zúfala si.

„Ako pôjdem zajtra do roboty bez fungujúceho mobilu? Mám kopu stretnutí. Budem si musieť ísť hneď ráno kúpiť nový,“ zúfala si.

Richard sa zamyslel. „Počkaj, práve som si spomenul, ako mi Roman hovoril, že má dákeho kamaráta, čo opravuje mobily. Zavolám mu.“

Roman im dal číslo. Volá sa Jano. Dnes večer bude v krčme.

„Máme prísť. Hneď sa ti na to pozrie.“

Do krčmy? Teraz večer?

Sofia pozrela na deti. Boli už dosť samostatné, nemali problém chvíľu pozerať telku a uložiť sa spať. Napokon, o hodinku sa aj vrátia.

„Dobre,“ odvetila. „Deti, ideme na hodinku preč, zatiaľ sa prichystajte spať. Prídeme, kým ešte budete hore.“

„Dobre,“ zaznelo unisono. Žiaden problém.

O pätnásť minút tam už aj parkovali.

Richard otvoril dvere na krčme a ovalil ich cigaretový dym. Krčmy Sofia nemala príliš rada, ale kvôli oprave mobilu bola ochotná tam chvíľu vydržať.

Richard prezvonil telefónom Jana a pri plnom stole v rohu sa dvihla ruka: „Tu som, vitajte, sadkajte si tu k mojim kamošom.“

Sofia pozdravila, unavene sa zložila na stoličku a podala Janovi do ruky mobil. Vysvetlila, kde je chyba. Podľa priebehu celého dňa vedela, že ho asi vyhlási za mŕtvy. Nerobila si plané nádeje.

Jano bol vysoký, vyzeral sympaticky. Celkový dojem z neho kazili len krivé zuby a predkus. Neustále však žartoval, hučal ako „piliňák“ a rehotal sa. A jej to po celom dni dobre padlo.

„Ukáž,“ hneď jej zatykal, hoci bola od neho o viac než desať rokov staršia. Tu ťukol, tam klikol, podržal...

„Jaaj, to bude len drobnosť, to ti spravím hneď... Hankáááá,“ zaručal zrazu vedľa jej ucha smerom k baru. „Dones mi ešte fernet. A kofolu.“

Onedlho prišla malá, guľatá osôbka, plná hihihi a hahaha. A sadla si mu na kolená. Zdvihla ruku a položila mu ju na rameno. Zjavne boli priatelia.

„Fúúúj, daj si ruky dole, kto má dýchať ten smrad z podpazušia?“ zabil Jano smerom k Hanke a Sofia zabudla zavrieť ústa v nemom úžase.

Čo to povedal? Veď to sa nepatrí! A takto nahlas? Poobzerala sa okolo seba, ale akoby to nikomu nevadilo. Všetci sa usmievali a vyzerali v pohode.

Ale bože, ako urazil tú Hanku! Veď to bolo strašné! Ale tá sa vôbec nemienila hrať na urazenú. Skôr naopak. Zachichotala sa a vrátila mu to aj s úrokmi: „Janoooo, netrep, lebo všetkým poviem, že ho máš iba centimetrový! Alebo dostaneš šťúr!“ zdvihla varovne vystretý ukazovák a blížila sa mu s ním pod rebrá, že sa pod ne pekne bolestivo zavŕta.

„Niee, šťúr nieeee, už budem dobrý. Veď ja ťa ľubkám, zlatinko, ňu ňu ňu,“ zaševelil a vlepil jej pusu na líce. A Hanka zase s hihihi hahaha odplávala a Jano sa znova zahľadel do Sofiinho mobilu.

Ach. Takže to bol žart. Sofii sa uľavilo. Bože, ona sa hanbí povedať aj škaredé slovo a zdá sa, že títo mladí nemajú s ničím problém. Mala pocit, akoby sa ocitla v inom svete. Vo svete, kde nie je toľko povinností a príkazov, kde sa nič nemusí a všetko sa môže. Vystresovaná tvár sa jej pomaly rozťahovala do úsmevu.

V krčme hrala telka a práve dávali niečo o výbuchu Černobyľu a o tom, že betónový poklop bude treba opraviť. Jano dvihol pohľad od displeja Sofiinho telefónu a prehodil smerom k svojim kamošom, ktorí s ním sedeli okolo stola:

„Inak, viete o tom, že ja som sa narodil v roku, keď vybuchol Černobyľ?“ zahlásil zamyslene cez svoj predkus a nepravidelne rozhádzané zuby.

„To mnohé vysvetľuje,“ reagoval okamžite jeho najbližší spolusediaci, držiac v ruke pivo. „Ja som Stanley,“ prehodil smerom k Sofii a Richardovi.

Stanley - to ešte Muchovci nevedeli - bol veľkým fanúšikom piva. Jeho život sa točil okolo futbalu a zlatého moku. Zvyčajne premýšľal nad dvoma životnými otázkami: „Kde mám pivo?“ prípadne: „Som smädný, bude piva dosť?“

Dnes však prekvapivo zaveršoval: „Možno sa taký narodil - možno je to Černobyľ!“ zahlásil a partia mladých okolo stola ľahla rehotom.

Aj Sofia sa rozosmiala. Richard stále stál pri stole, nevediac, ako dlho sa zdržia a či si má niečo objednať.

„No veď si už sadni, ty dôchodca!“ zahučal Jano smerom k nemu. „Ešte nám tu v tvojom veku exneš, a to nechceme.“

Richard ostal v rovnakom šoku ako Sofia, ale potom sa mu ústa roztiahli do širokého úsmevu.

„No, ak tak opravuješ, ako vyzeráš, tak neviem, či sme na správnom mieste.“

Znova smiech. Úľava, že konečne nikto nemudruje, nepoučuje, nenúti ju do povinností. Ale smeje sa, žartuje na svoj účet... a nik sa neuráža. Sofia priam cítila, ako v spoločnosti veselej kopy mladých ľudí pookrieva a na jej tvári sa začína objavovať niečo ako úsmev.

„Jaaaj, Sofia, a čo si ty retardovaná? Veď ty si si len zablokovala prijímanie hovorov a preto ti to nejde,“ rozrehotal sa napokon Jano a Sofia s ním.

„Asi to tak bude,“ začala sa smiať. „Som retardovaná,“ vzlykala a dolu tvárou jej tiekli slzy smiechu. „Ja totiž vôbec neviem, ako som to urobila!“

2. kapitola

Kto chce s mladými vyť, musí s nimi piť.

Zubatý otvoril oči a natiahol sa na posteli. Boli tri hodiny popoludní a práve sa zobudil. Bolo to síce o niečo skôr, ako inokedy - zvyčajne spával do štvrtej - ale cítil sa celkom sviežo. Do postele zaliezol asi o piatej ráno, po tom, čo celú noc opravoval mobily. A takto mu to vyhovovalo. Bol proste nočný vták a cez deň spal.

Zapol si Facebook a mrkol, čo je nové. V Messengeri sa mu objavili správy od Stanleyho a Ištvána.

Stanley: Ideme cez víkend splavovať a grilovať?

Ištván vám posiela obrázok:

Jano sa rozrehotal, vzal mobil do ruky a odpísal: žiadne komáre tam nebudú, mám pre ne pripravenú pascu! Klikol na odoslať obrázok:

Stanley: „Ha-ha. Tak potom nie je problém, kedy vyrážame?

Jano: „Blázniš, však som len teraz vstal a už mám riešiť grilovačku?“

Ištván: „To stíhaš. Odchod je za dve hodiny, za ten čas stihneš kúpiť chľast, a je. Viac nepotrebuješ.“

Stanley: „Idú aj Muchovci, bude nás dosť.“

Sofiu a Richarda Muchovcov pribrali do partie krátko po prvom spoločnom stretnutí. Akosi si padli do oka. Keď napísali do SMS správy: „Už k vám letíme“, bolo jasné, že si vedia zo seba robiť srandu a patria teda k sebe. Vek nehral rolu.

Ako im vysvetlil Jano: „S vami je dobre, lebo ste retardovaní - rovnako ako my.“

Richard sa na túto pripomienku rozosmial: „Tak to mi ešte nikto nepovedal, že som retardovaný a že to mám brať ako pochvalu.“

Keď sa všetci poobede o piatej stretli na mieste určenia pri Malom Dunaji, začali veci nakladať do člnov. Na grilovačku a splav bola ale podľa Sofie partia nejako divne pripravená.

„Načo sú nám dva člny, keď nás je len šesť a všetci sa zmestíme do jedného väčšieho raftového?“ spýtala sa nechápavo pri pohľade na vodu a dva člny.

„Bože, to je otázka! A kde dáme alkohol?“ poklepkal si na čelo Jano. „Jeden čln je pre nás, v druhom sa vezie alkohol.“

„Alkohol?! To si robíš srandu, nie? Veď každý si vezme jednu fľašu, a je,“ stále nechápala Sofia.

„Jednu fľašu?! JEDNU fľašu?!“ začal sa Jano smiať odušu. „Bože, ty si stará škola! Veď len Ištván a Stanley majú spolu tri prepravky piva na dva dni, to je, počkaj... Sedemdesiatdva fliaš iba oni... Roman určite vypije aspoň tri litrové hrušky, a ja s Hankou aj štyri fernety. No a ešte aj brzdu treba - pre nechápavých, ako si ty, niečo na riedenie, teda nealko. A aj vy máte predsa dáky alkohol. Ako môžeš mať také hlúpe otázky, Sofkaaaa?“ prevrátil očami Jano. „Myslel som si, že za nechápavú je tu Hanka. Ale ty v tvojom veku už by si mohla mať rozum, ehm.“

Ostatní stáli okolo nich a pochechtávali sa.

Sofia akože urazene odvrkla: „Vieš čo, dnes sa s tebou nebudem baviť!“

„To mám za trest alebo za odmenu?!“ reagoval okamžite.

„Juj! Za trest, lebo prídeš o moje briskné odpovede,“ odvrkla.

„Brisk... čo? Ty už radšej nič nepi.“

„Ešte som ani nezačala.“

„No, asi preto nevieš nič duchaplné povedať,“ zasmial sa Jano.

Naložili člny - a alkoholu bolo naozaj dosť - a krátko pred piatou vyrazili. Splav do najbližšieho miesta na stanovanie im trval až do večera, hoci nebol ďaleko. Nikto totiž nebol ochotný namočiť veslá, a tak sa len tak plavili slabým tokom Malého Dunaja, pili, smiali sa a posilňovali ruky dvíhaním pohárikov. Ale vlastne, nie, počkať... Roman namočil veslo do vody a krátku chvíľu aj vesloval - kým si ostatní nevšimli, že širokú časť vesla má nad vodou a vesluje len tyčkou. Môže sa toto niekomu podariť? No môže. O ôsmej večer už boli všetci celkom slušne vytrénovaní. A aj veselí.

Počas splavu párkrát vytiahli z vody Hanku, ktorá, potrundžená alkoholom, asi trikrát z člnu nečakane vypadla.

„Jano, nebojíš sa o ňu?“ spýtala sa Sofka, ktorá sa jej rozhodla pre istotu pripnúť záchrannú vestu. Ešteže mali jednu so sebou.

„Neblázni, pozri na tie jej airbagy,“ zvolal, schmatol oboma rukami jej mohutné prsníky, nadvihol jej ich a poťažkal. „Keby bola Hanka na Titanicu, nebol by sa potopil, udržali by ho!“ skonštatoval.

„Jankoooo, je mi zimaaaa,“ triasla sa Hanka, lebo poslednú hodinu, ako zachádzalo slnko, sa ochladilo.

„Vydrž, ešte prejdeme pomedzi hentie konáre a asi o desať minút neskôr už bude miesto na stanovanie,“ odvetil jej Stanley.

Ale prechod medzi konármi bol viac náročný, ako čakali. Zadný čln s alkoholom sa zachytil o nejakú vetvičku, a ozval sa zvláštny syčavý zvuk: „ssssssssssssssssssssss“.

„Čln nám fučí! Alkohol sa potopí!“ zjačal Jano a na člne zavládla panika. Roman vyskočil, aby čln zachránil. V podnapitom stave sa ale šmykol a spadol do člna.

„Som v poriadku!“ zahučal, akoby to pri katastrofe s alkoholom niekoho zaujímalo. Potom, čo pokus zopakoval trikrát, mávol rukou, ľahol si do člna a otvoril si ďalšiu fľašu hruškovice.

Medzitým Ištván hrdinsky skočil do vody, pichol prst do diery v člne a rozhodol sa ho tam desať minút do konca splavu držať.

„Aký si ty obetavý, keď ide o chľast!“ smial sa Jano.

„Však tam mám ešte dve bedničky piva!“ zabublal Ištván kdesi spod člna a Stanley dodal: „A pivo je najvác!“

„A čo sex? Ten nie je tiež fajn?“ rypla Sofka.

„Čo je to sex? Dá sa to piť?“ padla otázka od Stanleyho.

„Alebo jesť?“ doplnil Ištván.

„Jaj, zabudla som, vy ste ešte mladí, neviete, čo to je. Nevadí, keď vyrastiete, včas sa to dozviete,“ smiala sa.

S Ištvánovým prstom v člne, mokrou Hankou, na mol opitým Romanom, rozveseleným Janom, a Stanleym túžiacom po ďalšom pive, dorazili na miesto stanovačky.

Richard rozložil oheň a Sofka stan. Roman si svoj stan vopchal pod hlavu, strčil sa čo najbližšie k ohňu a okamžite zaspal spánkom spravodlivých. Trasúca sa Hanka sa zohrievala pri ohni, Jano si pobzukoval akýsi najnovší hit a Stanley a Ištván si ťukli ďalším otvoreným pivom: „Na zdravie!“

Sofke sa zdala stanovačka zatiaľ vcelku vydarená. Čo-to s Richardom vypili, večer si opiekli slaninku a ona upokojene pozerala do ohňa. Všetky starosti kamsi odviali poryvy ohňa, do ktorého zamkĺnuto hľadela a relaxovala. Cítila sa ako za mladi, len človek, čo by hral na gitare a spieval trampské pesničky, tu chýbal.

Namiesto toho začali spievať Ištván a Stanley. A Sofia s Richardom sa o tretej ráno začali cítiť mierne zúfalo. Jano s Hankou spali spánkom spravodlivých a nezobudil ich ani Hankin pád z lavice na zem. Roman spal čo najbližšie k ohňu, chrápal ako odušu, a polovica jeho tela bola zasypaná popolom.

Len stará generácia Muchovcov v stane nevedela zaspať, pretože nebola zvyknutá na také nepohodlie a v hluku nevedeli spať vôbec. No Stanley a Ištván mali energie za troch a čím viac alkoholu vypili, tým boli akčnejší.

„Spievame potichu, spievame potichu,“ spievali na začiatku šeptom. Na chvíľu sa odmlčali a potom na plné gule zrevali, až sa otriasla čierna obloha: „A NEREVEEEEEME, A NEREVEEEEEME!“

Stanly a Ištván spievali túto pesničku od polnoci a zatiaľ boli iba tri ráno.

„Nie, zabi ma,“ prosila Sofia svojho manžela. „Tešila som sa na splav, aj ten chľast mi nevadí... Ale že o tretej ráno nebudeme spať, to som netušila!“

„Tak vieš, mladí sú plní elánu, tí vydržia...“

„Vidím. A my budeme ráno grogy.“

Pritúlila sa k nemu v spacáku a rozhodla sa načať inú tému. Už pochopila, že sa do rána nevyspí. Tak to chodí, keď idete splavovať a stanovať s partiou o niekoľko rokov mladších „puberťákov“.

„Ty, Richard... Vieš, vtedy, pred dvadsiatimi rokmi... Keď si ma balil,“ hodila na neho roztúžený pohľad a pritisla sa k svojmu manželovi. „Prečo si sa do mňa zaľúbil?“

„A NEREVEEEEEMEEEE!“ zaznelo zvonka.

„Veď vieš... Bol som mladý, sprostý, nerozvážny,“ zašemotil Richard.

„Ty hnusák! Zabijem ťa, nikdy mi nič pekného nepovieš. Tak ma aspoň pochváľ – prečo sa ti stále páčim?“ škemrala stále o trošku pozornosti.

„Veď ja ťa chválim stále...“

„Áno? A ako?“

„Chválim ťa, že si sa dobre vydala. Že máš dobrý vkus, lebo lepšieho a krajšieho muža by si nenašla. Tak ako, pekne ťa chválim?“

„No, teda. Nemám slov,“ uznala.

„No dobre. Ja som si ťa nevybral,“ povedal nakoniec Richard.

„Nie? A ako to teda bolo?“ nechápala Sofia.

„Ja som sa ti zaradil do ponuky, a TY si si vybrala. O všetkom predsa rozhoduje žena. Balili ťa ďalší dvaja, a z tej ponuky si si vybrala mňa. A je.“

„Zaradil do ponuky, chi, čo si ty dáky akciový balíček?“ smiala sa.

„Nie, ja som ten najkvalitnejší materiál, aký je k dispozícii.“

Sofia sa uškrnula na ten kvalitný materiál a nenápadne poodchýlila dvere stanu. Vo svite mesiaca a plápolajúceho ohňa videla dve tmavé postavy, ktoré práve vytrvalo nôtili niekoľko hodín tú istú pesničku: „Spievame pooootichu, spievaaaame pooootichu... A NEREVEEEEMEEEE!“ a potom potichšie: „Počúvaj, poďme zobudiť Muchy,“ šepkali, nespokojní s tým, že sa im ani po hodinách spevu (čítaj revu) nepodarilo zobudiť Jana, Hanku ani Romana.

„Uznávam, romantika sa v tejto chvíli veľmi nedá realizovať,“ súhlasila Sofia, ktorá zachytila dialóg Stanleyho a Ištvána. „Vyjdime nenápadne z druhej strany stanu a potom ich naplašíme odzadu, čo povieš?“ navrhla Richardovi. Ich stan mal totiž dva vchody - východy.

„Dobrý nápad,“ súhlasil a potichu si obul topánky. Sofia už bola obutá, tak si len prehodila cez chrbát bundu a priložila si prst na ústa.

Pri najbližšom NEREVEEEEEMEEEE, sa vyplazili zozadu stanu a potichu ho obišli širokým oblúkom. Bol spln a tak bolo dobre vidieť, kam majú stúpať.

O chvíľu potichu zastali za chrbtami Stanleyho a Ištvána. Práve sa šeptom dohovárali pred stanom, čo robiť: „Počúvaj, ani títo nejako nereagujú, vbehnime im do stanu a vyplašme ich,“ navrhol Ištván.

„Poďme,“ súhlasil Stanley.

Vo chvíli, ako sa nahli a vopchali hlavy do stanu, ich Richard capol z celej sily po zadkoch a z plných pľúc zreval: „Čo sa robí?!“

Stanley a Ištván vpadli do stanu a chytili sa za srdce.

„Ty kokso, ale ste nás dostali! Čo bláznite, veď sme takmer pustili pivá z rúk!“ vyľakali sa a upreli vystrašený pohľad na poháre v rukách.

„Veď ich máte dosť, čo sa bojíte,“ smial sa Richard na ich vydesených tvárach.

„Piva nie je nikdy dosť, to by si už mohol vedieť,“ zhodnotil Stanley a rýchlo si otvoril ďalšie, v poradí asi dvadsiate piate v tú noc.

Muchovci si teda znovu sadli k ohňu, lebo pochopili, že myslieť na spánok je úplne nereálne. A Stanely a Ištván sa po troch hodinách rozhodli zmeniť repertoár pesničky. Začali spievať zacyklenú pieseň, ktorá znela: „Táááto pieseň vám na nervy bude liezť, táááto pieseň vám na nervy bude liezť... Táááto pieseň vám na nervy bude liezť, a toto je jej text: Táááto pieseň vám na nervy bude liezť, táááto pieseň......“

„Nieeeee,“ chytili sa Richard so Sofiou za hlavu a pripravili sa na ďalšiu skúšku trpezlivosti. Civeli na oheň, držali sa za ruky a premýšľali, či bude dnes vôbec šanca aspoň trochu sa vyspať.

Už pomaly svitalo a lesíkom sa stále ozývalo „Táááto pieseň vám na nervy bude liezť“, striedavo s „NEREVEEEEME.“

„Neviem, či sa mám smiať, alebo plakať,“ priznala napokon Sofia.

„Asi oboje,“ zasmial sa Richard.

Premýšľal, koľko energie ešte majú tí dvaja na spev, a či sa už náhodou nevypnú. No sedeli spokojne pred ohňom, prikladali polená a veselo spievali hromovým hlasom ďalej.

Richard sa zahľadel na Romana, ktorý sa prevaľoval len pár centimetrov od ohniska. Stan si stále nerozbalil, používal ho len ako vankúš pod hlavu. Z ničoho nič vstal z popola ako Fénix, a vyhlásil: „Niečo ma tu na boku stále tlačí, tuto pod rebrami, počkať, čo to tu, voľačo tu... je...“ pošmátral pod sebou v popole a Richard šokovane hľadel, ako Roman vytiahol spod seba obrovskú tehlu. „Jaaaj, už viem, kde je problém!“

Neuveriteľné! Richard nechápal, čo s človekom dokáže narobiť alkohol. Hanka padla z lavice počas spánku a ani si to nevšimla. Roman spal celú noc na tehle a zistil to až nadránom. Ištván so Stanleym vydržali hulákať celý deň a noc.

Len oni so Sofiou vyzerali zničení - asi preto, že pili najmenej. Roman - Fénix ocikal kríky, znovu si ľahol k ohnisku a spokojne sa prevalil v popole na druhý bok, akoby sa nechumelilo.

Sofii a Richardovi sa konečne podarilo akotak zaspať, až keď sa baterky Ištvána a Stanlyho nad ránom konečne vypli a ich hlasy postupne stíchli.

Richardovi v hlave v polospánku blyslo ponaučenie z tohto dňa: „Kto chce s mladými vyť, musí s nimi vydržať piť.“

Table of Contents

Titulná strana

1. kapitola

2. kapitola