Victoria Blakeová

Návrat kurtizány

Ukážka z elektronickej knihy

Original title: Victoria Blake: TITIAN’S BOATMAN

Copyright © 2017 by Victoria Blake

All rights reserved.

Designed by Black & White

Cover image © Katya Evdokimova/Arcangel, kosmos111/Shutterstock

Inside image © Curly Roo/Shutterstock

Victoria Blakeová si uplatňuje morálne právo

identifikovať sa ako autorka tejto knihy.

Slovak edition © Fortuna Libri, Bratislava 2017

Translation © Veronika Fričová, 2017

Vydalo vydavateľstvo Fortuna Libri.

www.fortunalibri.sk

Zodpovedná redaktorka Anna Kališková

Prvé vydanie

Dielo vzniklo s podporou Literárneho fondu.

Všetky práva vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani rozširovať akýmkoľvek spôsobom, či už elektronicky, mechanicky, fotografickou reprodukciou, alebo inými prostriedkami, bez písomného súhlasu majiteľov práv.

ISBN 978-80-8142-707-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Venujem Maureen.

„Si lepšou časťou mňa.“

William Shakespeare: sonet 39

„Pozbierajte nalámané zvyšky, aby nič nevyšlo nazmar!“

Evanjelium podľa Jána, 6, 12

Predstavte si, že môžete začať úplne kdekoľvek. Môžete začať  rokom 1576 gondolierom, ktorý do morom zasiahnutých Benátok priváža istého muža, alebo rokom 2011 v New Yorku, kde chyžná upratuje byt na dvadsiatom piatom poschodí mrakodrapu na Šiestej avenue. Predstavte si, že môžete začať londýnskym hercom, ktorý sa trápi pre rozchod s milencom a nacvičuje postavu Leonta v Shakespearovej Zimnej rozprávke. Predstavte si, že môžete začať rokom 1576 benátskou kurtizánou, ktorá po návrate z pevniny nájde svoj domov vyplienený zlodejskými sluhami, alebo deväťdesiatročnou mníškou na sklonku života. Predstavte si, že môžete cestovať do ľubovoľnej krajiny a stvoriť akúkoľvek postavu. Môžete sa stať mužom, ženou alebo dieťaťom. Môžete si zvoliť vek a národnosť. Môžete byť homosexuál, heterosexuál alebo si svojou orientáciou vôbec nemusíte byť istí. Predstavte si, že môžete cestovať do budúcnosti aj do minulosti. Predstavte si, že môžete začať kdekoľvek. Aký je to pocit? Alebo by azda bolo vhodnejšie opýtať sa, kde by ste začali? Za ktorým črepom by ste sa načiahli? Prirodzene, začiatky sú jednoduché. Stačí len povoliť uzdu fantázii...

Gondolier

Benátky 1576

Ktože to kráča nocou zahalený do hrubého hnedého žobráckeho plášťa s kapucňou? Ktože to nemotorne nasadá do mojej gondoly s ligotavou zlatou mincou v jemnej rozmaznávanej ruke? Ktože to okrúhlymi čiernymi očami sťa lačný potkan hľadí na zvlnenú zelenú hladinu lagúny? Ktože ma to žiada, aby som ho zaviezol do srdca mesta, ktoré pripomína skôr pohrebnú hranicu, lebo z väčšiny obyvateľov zostal už iba popol, ktorý sa vznáša nad hlavami a preniká do hrdiel? Ktože sa to opovažuje vojsť na miesto, ktoré opustil ľud aj Boh? Už vyše roka gniavi mesto choroba. Určite je to boží trest. Môj milovaný domov sa z nádhernej nedotknutej panny zmenil na najšpinavšiu, najskazenejšiu cundru. Do mesta potkanov a lastovičiek som už priviezol mnohých ľudí a naučil som sa ich rozlišovať. Telnatý muž v gondole lietať určite nevie. Netuší, ako má mávať krídlami, aby doletel až na samý okraj obzoru. Pozná skôr prízemnejšie veci. Prečo teda prichádza na miesto, odkiaľ toľkí ľudia utekajú? Prečo podstupuje také riziko? Keď sa doplavíme  k najsevernejšej časti mesta a keď gondolu pristavím k mólu a chytím pasažiera za lakeť, aby som mu pomohol bezpečne vyjsť na pobrežie, otočí sa, aby mi zaplatil. Kapucňa plášťa sa mu pri tom poodhrnie a zbadám jeho tvár. Uvedomí si, že som ho spoznal a že viem, čo ho sem privádza. Podľa výrazu na jeho tvári usudzujem, že ho to nepotešilo. Jeho otec a brat sú súčasťou popola, ktorý nám víri nad hlavami a zakrýva mesiac i hviezdy. Tentoraz starec z mesta odmietol odísť. Starší ľudia sú občas tvrdohlaví, ale možno si pre zmenu (v minulosti totiž z mesta viac ráz odišiel) skrátka povedal, že ak ho Boh chce povolať k sebe, mal by to urobiť práve v tejto chvíli. Počul som, že strácal zrak. Pre maliara je slepota nepochybne hrozná rovnako, ako by pre gondoliera bola strata ruky. Zovriem mužovi rukáv a čo najúlisnejšie vyhlásim: „Pamätám si, keď vás otec ešte ako desaťročného chlapca prvý raz obliekol do kňazského rúcha. Vtedy mi Aretino, nech mu je zem ľahká, povedal, že z vás nikdy nebude príkladný duchovný.“

Tajne dúfam, že dostanem vysoké prepitné, keďže nechce, aby sa o jeho prítomnosti v meste niekto dozvedel. Čierna ovca Pomponio, najstarší syn váženého maliara Tiziana, sa však vytrhne zo zovretia a rozbehne sa do uličky, ktorá vedie k otcovmu ateliéru. Sledujem, ako ho pohlcuje tma, a premýšľam, prečo významní muži často plodia takých zbabelých synov. Ani čoby ich bohovia trestali za výnimočný talent. Platia zaň priemerným a skazeným potomstvom. Pomponio, podlé semä otcovho lona, uteká k ateliéru, aby si pozrel, čo zostalo, aby zistil, čo môže predať. Sledujem ho s ľahkým úsmevom na tvári, kým nezmizne z dohľadu. Gondolu namierim naspäť na pevninu a myslím na otcov a na synov, na veľkosť a na tuctovosť, až sa napokon všetky myšlienky rozplynú v šírom, nekonečnom mori a zostanem len ja, gondola a pravidelný rytmus vesiel.

Tizian

Pred dvoma týždňami

Benátky 1576

V prítmí ateliéru čaká na smrť. Určite sa objaví, tentoraz ju predsa pozýva! Roku 1527 pred ňou utiekol z mesta, ale vtedy bol oveľa mladší a vydesili ho rastúce hromady tiel, ktoré ležali na uliciach a vznášali sa na vode v kanáloch. Dnes je to iné. Má deväťdesiatjeden rokov. Hovorí sa, že mesto opatruje starcov a stareny, a on rozhodne nie je výnimka. Mor tu vyčíňa už vyše roka a stále sa nenakazil. Pomaly sa dovlečie k okeniciam a roztvorí ich. Možno sa smrť prenáša vzduchom. Zhlboka sa nadýchne a nasaje odporný hnilobný zápach rozmočeného bahna, ktorý je taký silný, že ľahko uveríte, že vás môže zabiť.

Hoci sa so smrťou chce zvítať, stále sa jej bojí. V posledných dňoch ho prenasleduje obraz, na ktorom drží v náručí mŕtve telo Krista. Namaľoval sa ako Nikodém, ktorý Spasiteľa ukladá do hrobu. Dvíha ho rukou, ktorú má zasunutú pod jeho pazuchou, a hruďou mu podopiera hlavu. Keď zomriem, bude niekto tak nežne a opatrne držať aj moje telo? Možno to urobí jeho syn, ak ho prežije. Áno,  Orazio ho iste podoprie. Veľmi dobre však vie, čo sa stane, keď dodýcha. V období moru telá buď spália, alebo ich zabalia do plátna, hodia do masového hrobu a zasypú vápnom. Spočinie na ostatkoch psa, dóžu, žobráka či kupca a len sotva sa ho niekto dotkne. Nikto mu nepripraví veľkolepý pohreb, ktorý si predstavuje. Jeho chorého tela sa budú živí báť rovnako, ako sa boja tiel ostatných zosnulých.

Strasie sa a začne sa modliť. Jedna z výsad maliarskeho remesla je, že sa môžete vsunúť na ľubovoľné miesto na obraze. Kladenie do hrobu pôvodne namaľoval pre mníšky z kláštora Santa Maria degli Angeli na ostrove Murano, ale nepáčila sa im požadovaná cena. V Benátkach sú ešte aj mníšky bezohľadné obchodníčky a ich ponosy ho natoľko otrávili, že maľbu napokon ponúkol cisárovi Karolovi V. v nádeji, že od neho dostane ďalšie zákazky. Na návnadu chcel chytiť oveľa väčšiu rybu, než sú skúpe mníšky, a aj sa mu to podarilo. Cisára, ktorý sa vinou pakostnice sťažka opieral o paličku a chodidlá mal zabalené v obväzoch, dnes aj on pripomína štýlom chôdze. Samozrejme, na obraze ho zvečnil úplne inak. Posadil ho na vzpínajúceho sa čierneho žrebca, obliekol mu žiarivé brnenie a do ruky mu vložil kopiju. Krikľavo červeným perím na prilbe, ktoré ladilo s podobnou ozdobou na hlave koňa, sa usiloval odviesť pozornosť od príšernej habsburgovskej vystupujúcej brady. Cisár musel byť zobrazený, ako vedie vojsko do boja. Nikoho nezaujíma, ako ho tam nosia na nosidlách, lebo sa ledva udrží na nohách. Maliara hlboko zasiahla vyčerpanosť a zraniteľnosť mocného vládcu a dúfal, že okrem symbolov sily sa mu na plátno podarilo preniesť aj niečo z jeho krehkosti a ľudskosti.

Zahľadí sa do diaľky. Ďaleko za pláňami, kam dnes už nedovidí, sa vypínajú jeho milované Dolomity s rodným horským mestečkom Pieve di Cadore. Odjakživa vedel, že len čo si našetrí dostatok peňazí, kúpi si tu v Benátkach ateliér. Nenachádza sa síce vo vychytenej časti mesta, ale iba odtiaľto je výhľad na jeho domov. Keď sa preslávite tak rýchlo, je dobré mať ustavične na očiach miesto, odkiaľ ste prišli. Rád pristupoval k okeniciam, vyzeral z okna a pripomínal si svoj prostý pôvod. Maľoval cisára aj kráľa, pápeža i dóžu a vždy urobil všetko preto, aby kamsi do pozadia vložil ligotavý modrý odtieň vzdialených Dolomitov. Jeho rodisko dopĺňalo portréty, spoza pevných pliec mocnárov vykúkal kúsoček skromného mestečka. Často sa ho pýtali, prečo nemaľuje Benátky. Narcistické mesto je však naveky zobrazené vo vlnách, ktoré ho obklopujú, preto nepotrebuje, aby ho zvečnil ešte aj on. Stará sa o to matka príroda a s ňou sa neoplatí súperiť. Navyše ľudia platia lepšie.

Odvráti sa od okeníc a prejde na druhý koniec miestnosti. Mnohé obrazy obrátil a oprel o steny ateliéru. Na sklonku života prvý raz maľuje iba pre vlastné potešenie, nie na želanie mecenášov. Jeho maľby sa zmenili. Vie, že Orazia to znepokojuje. Syn sa domnieva, že za radikálnu zmenu štýlu môže slabnúci zrak, ale v skutočnosti to s blížiacou sa slepotou súvisí len sčasti. V posledných rokoch života konečne dostal dar alchýmie. Nedokáže síce meniť nerýdzi kov na zlato, no vie, ako má farbám vdýchnuť život. Jeho vnútro prestupuje alchýmia farieb, preto nové diela vyzerajú pestrejšie a živšie než kedykoľvek predtým. Maľuje hrubými ťahmi a farbu rozotiera prstami. Orazio sa obáva, že tie maľby znížia jeho hodnotu na trhu, preto nechce, aby ich niekto videl. On ich však považuje za vrcholné, pokrokové diela svojej tvorby a mrzí ho, že sa k nim dopracoval tak neskoro, prineskoro.

Otočí jeden obraz. Ach, tento si pamätám! Namaľoval ho ešte v začiatkoch svojej kariéry, teraz čaká na reštaurovanie. Pracoval na ňom veľmi dávno, mal čosi vyše dvadsať rokov. Bol prchký, nerozvážny mladík s vysokými ambíciami a v ten deň sršal hnevom.

* * *

Toto ročné obdobie nie je dobré tráviť v Benátkach. Je august 1510 a mesto leží na slnku ako zapálená hnisavá rana, okolo ktorej sa zbiehajú nenásytné komáre. Horúčava kradne maliarovi z pľúc kyslík, z úst chuť do jedla a z unaveného tela spánok, takže sám seba nemôže vystáť. Celú noc sa prehadzoval z boka na bok, akoby ani nebol človek, ale tupé zviera. Keď sa zobudil, prekvapilo ho, že stále má mäso a kosti a že sa nerozpustili v pote, v ktorom sa v noci priam kúpal. V meste sa niet kde schladiť. Boh dosvedčí, že hľadal všade, kde mu napadlo. Už dávno by bol z Benátok odišiel, keby nemusel namaľovať portrét syna istého vplyvného muža, ktorý mu možno zabezpečí vytúžené výnosné zamestnanie. Dotyčný mladík Pietro Paruta, údajný poet, na dohodnutú schôdzku mešká a nikto ho nevie nájsť. Horúci vánok s vrzgotom otvorí okenice a z kanálov vystúpi odporný smrad. Maliar prikročí k oknu a okenice zabuchne. Papagáj v klietke zaškrieka. Dokonca aj jeho žiarivé zelené pierka v horúčave akosi vybledli. Ach bože, ak sa čochvíľa nerozprší, vzduch a zem vzbĺknu a všetci obyvatelia zhoria!

Keď do Benátok zavítal prvý raz, bol ešte chlapec. Z domoviny mu najviac chýbal ranný spev vtákov. Tu prevládali čajky a holuby, sláviky sa ozývali iba z klietok pred lekárňami na obchodnej ulici Merceria. Hoci každý vie, že vtáky v zajatí spievajú inak, keď sa mu v prvých dňoch učňovstva zacnelo za domovom, zatúlal sa práve do preplnenej ulice, kde predávali vtáky, a so zatvorenými očami si predstavoval rodné mestečko a najmä zelené Dolomity. Len čo oči otvoril, sen sa rozplynul a vrátil ho do mesta kameňov a vôd. Benátky sa zeleňou mohli popýšiť iba výnimočne, keď sa farba lagúny zmenila z modrej na nefritovú.

Tizian sa obráti. „Kde je?“ zreve do prázdnej miestnosti. Dvere do ateliéru sa rozletia a zjaví sa v nich najmladší z jeho učňov, obetný baránok, ktorý musí zniesť hnev svojho majstra. Chveje sa ako osika.

„Hľadáme ho, majster.“

„Naozaj? Hľadáte ho už vyše hodiny! Nájdite ho, vy imbecili!“ zakričí. „Počuješ? Priveďte mi ho.“

„Áno, majster.“

Schytí farbu a štetce, aby zahnal podráždenosť. Mladíci sú najhorší. Ženy si možno kúpiť z ulice alebo z balkónov, z ktorých vytŕčajú svoje kypré vnady a pľujú na zem, aby upútali klientov, ale mladíci sú tvrdohlavejší a neústupčivejší. Myslia si, že sú nesmrteľní, preto si nepotrpia na nesmrteľnosť na plátne. Rýchlo sa začnú nudiť a nevydržia nehybne sedieť. Nemyslia na nič iné, len na ďalšiu oslavu, ktorú by mohli prichystať. Keď sa ten Pietro Paruta zjaví, trpko oľutuje, že maliara nechal tak dlho čakať!

Aj Tizian je ešte mladík, no o nehybnom státí či sedení vie viac než dosť. Ak sa chce dívať na svet skutočne zblízka, musí byť tichý a meravý a v tom sa bez problémov vyrovná ktorémukoľvek dravcovi. Mimoriadne nadanie uňho kráča ruka v ruke so zmyslom pre zodpovednosť, s pocitom osudovej predurčenosti, vďaka ktorému dozrel už vo veľmi mladom veku. Keď prišiel do mesta s cieľom vyučiť sa remeslu, vytrvalo pracoval na zlepšení maliarskych zručností a zároveň sa usiloval čo najviac sa dozvedieť aj o vplyvných ľuďoch, ktorí hýbu umením. Ak chce uspieť, bude potrebovať aj jedno, aj druhé. Odrazu vonku nastane rozruch.

Vo dverách sa znova zjaví najmladší učeň, hlas mu od úľavy preskakuje. „Majster, už prichádza.“

Tizian sa otočí, aby bol mladíkovi obrátený chrbtom. Zaumieni si, že len čo vojde, vykáže ho z ateliéru. Keď sa však k nemu naozaj otočí, chlapec kľačí na kolenách. Čo to má oblečené? Vyzerá, akoby ho vytiahli z kanála! Navyše mu z očí srší lenivý povýšenecký pohľad, aký má mačka, keď sa vráti domov po noci strávenej rozháňaním spánku všetkým v susedstve. Teraz sa k nemu plazí po kolenách s rukami zopätými v paródii na pokánie a hľadí naňho cez hustú gaštanovohnedú šticu. Napriek podráždeniu si Tizian všimne, že je krásny, a hneď si predstaví, ako kľačí pod krížom a dvíha zrak k ukrižovanému Kristovi.

Zaženie predstavu a rozhodí rukami. „Kde si sa flákal? Mal si prísť už pred hodinou!“

„Ach!“ Pietro sa zvalí na päty a vysloví meno slávnej kurtizány. „Anzola Trivixanová.“

Maliar vykriví ústa a premeria si básnikove ošúchané pumpky, fľakaté pančuchy a špinavú košeľu. „Ako si ju môžeš dovoliť?“

„Odo mňa si nepýta peniaze.“

Určite klame. Benátska republika je založená na obchode. Benátky sú mesto kupcov. Za prepychový tovar sa platí a kurtizány patria k prepychovému tovaru rovnako ako sklo, jemný hodváb, parfumy, koreniny či lode z Arsenalu. V meste žije veľa kurtizán a ani jedna nesmie dovoliť, aby si ktokoľvek myslel, že je dostupná zadarmo.

„Hovorím pravdu,“ namietne Pietro. „Platím básňami.“

Tizian nevie potlačiť smiech. „Čiže kúskami duše. To je naozaj vysoká suma!“

Mladík sa zatvári skľúčene.

Keď budem slávny, dostanem každú ženu, na ktorú ukážem, pomyslí si Tizian. Kurtizány sú samoľúbe a niektoré oplývajú veľkým bohatstvom. Nebude maľovať iba kráľov a pápežov. Postačia aj cundry, dôležité je, aby mali peniaze. Premáha ho zvedavosť, a hoci sa za tú otázku hnusí sám sebe, spýta sa: „Aká je?“

Anzolu Trivixanovú pozná celé mesto a v Benátkach pravdepodobne nejestvuje muž, ktorý si nepredstavuje, aké by bolo ležať medzi jej stehnami.

Pietro Paruta stále kľačí na kolenách. „Je,“ dramaticky sa odmlčí, „do-ko-na-lá. To si ani neviete predstaviť.“

Zvedavosť sa razom zmení na žiarlivosť. „Och, vstávaj! Ako ťa mám namaľovať, keď vyzeráš takto?“

Básnik si zmätene poobzerá šaty, akoby ich videl prvý raz.

Tizian pristúpi k dverám a zakričí na učňa. „Dones ten hodvábny kabátec, ktorý včera priniesol krajčír!“

O chvíľu sa chlapec vráti so želaným kusom odevu v rukách. Je ušitý z prvotriedneho modrého hodvábu, tak vyzerá súčasná móda. Nádhera. Porušuje však najnovšie prísne zákony, ktoré obmedzujú výdavky na prepych a ktoré úradní činitelia z rozmaru menia takmer každý druhý deň.

Pietro si ho zachmúrene priloží k telu. „Bude mi veľký.“

Tizian pohŕdavo mávne rukou. „To je jedno. Obleč si ho.“

Básnik pokrčí plecami a poslúchne. V kabátci naozaj priam pláva. Tizian mu ho chvíľu napráva, potom Pietra postaví za podstavec, ktorý učni priniesli zvonka, a prikáže mu, aby sa oň oprel rukou.

„Takto dlho nevydržím,“ posťažuje sa. „Necítim sa pohodlne.“

Tizian ho nepočúva. Zrak už upiera na textúru a materiál prekrásneho modrého rukáva. Vtom ho osvieti. Mladík síce bude pózovať, ale nakreslí iba jeho rukáv, tvár mu nenamaľuje. Namiesto toho zveční svoju tvár, bude to autoportrét. S prosbou o výnosné zamestnanie sa obráti na niekoho iného. Existujú aj iní ľudia, ktorých bude môcť namaľovať. Básnik sa zobrazenia na plátne jedného dňa určite dočká. Je dostatočne pekný. Dnes ho však donúti, aby mu v tej kŕčovitej pozícii pózoval bez pohnutia za to, že prišiel z náručia vychýrenej kurtizány Anzoly Trivixanovej, že vynikajúceho maliara nechal dlho čakať a že vo vynikajúcom maliarovi prebudil žiarlivosť. Tomuto mladíkovi nesmrteľnosť nedaruje. Nezaslúži si ju.

Schytí do ruky štetec a jemne si ním pohladí dlaň. Má rád príjemné šteklenie štetiniek. Idiotský básnik síce prišiel priamo z náručia kurtizány, ale netuší, ako sa dá z olejovej farby vytvarovať telo človeka. Nevie, ako možno na plátne oživiť dokonalú textúru hodvábu. Tizian uprene hľadí na hrubé prešívanie modrého rukáva a potom sa letmo pozrie na Pietrovu tvár. Nie, na ňu rozhodne nebude márniť čas. Ničím ho nezaujala. Nad rukávom sa bude vynímať jeho vlastná tvár, nie tvár tohto hlupáka. Ako sa len namaľuje? Pristúpi k sebe rovnako ako k iným modelom, dôkladne a opatrne, a dá si pozor predovšetkým na to, aby vynikla veľkoleposť rukáva. Bude to vtip, ktorý pochopí iba on.

Od mladíkovho otca vzal zálohu a už ju aj minul, väčšinu na modrý kabátec, no všetko sa dá urovnať s trochou šarmu a toho má našťastie na rozdávanie. Umenie si ho vyžaduje. Vie, že má veľký talent a prirodzenú charizmu, ibaže Benátky sú plné maliarov a navyše medzi nimi panuje tvrdá konkurencia. Tento rok však zomrel Giorgione a Sebastiano del Piombo sa údajne poberá do Ríma. Zostáva teda iba starnúci Giovanni Bellini, ktorého nadanie postupne chradne. Čoskoro sa prvým maliarom Benátok stane on, Tizian, a to má len niečo vyše dvadsať rokov. Cíti, že je na dobrej ceste, no najskôr musí namaľovať tento nádherný modrý rukáv.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Gondolier

Tizian