Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Edice Právo pro každého

JUDr. Petr Novotný, Ph.D, JUDr. Petra Budíková, LL.M., Mgr. Jitka Ivičičová,

Mgr. Kristina Kedroňová, JUDr. Monika Novotná, JUDr. Ilona Štrosová, LL.M.,

Mgr. Monika Štýsová

Nový občanský zákoník

Smluvní právo

2., aktualizované vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 6 691. publikaci

Realizace obálky Michal Němec

Sazba a zlom Jan Šístek

Formát ePub Jan Šístek

Odpovědná redaktorka Ing. Michaela Průšová

Počet stran 232

Druhé vydání, Praha 2014, 2017

Vytiskla tiskárna Tisk Centrum, s.r.o., Moravany

© Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9945-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-9944-0 (pdf)

ISBN 978-80-271-0609-7 (print)

Úvod

Nový občanský zákoník přináší novou právní úpravu právních jednání, tedy takových jednání, kterými se člověk zavazuje, kterými nabývá práva nebo povinnosti. Právním jednáním – dohodou dvou účastníků – je pak také smlouva.

Úprava právních jednání v novém občanském zákoníku vychází ze zásady neformálnosti a zásady autonomie smluvní vůle.

Zásada neformálnosti umožňuje, aby většina právních jednání byla učiněna ústní formou, nebo dokonce mlčky – to znamená, že většina smluv ke své platnosti nebude potřebovat písemnou formu. Písemná forma je předepsána jen ve zvlášť významných případech (např. u dispozic s nemovitostmi) nebo tam, kde si ji strany samy dobrovolně ujednají.

Autonomie smluvní vůle umožňuje, aby si strany ve smlouvě sjednaly vše, na čem se shodnou a co potřebují. Jsou omezeni jedině výslovnými příkazy či zákazy zákona a tím, že jejich jednání nesmí být v rozporu s dobrými mravy. Platí tedy, že co není zakázáno, je dovoleno.

Zásada neformálnosti je úzce spjata se změnou pohledu na neplatnost právních jednání. Zatímco dosavadní právní úprava dávala přednost neplatnosti absolutní, tedy takové, ke které musel soud přihlédnout, i když ji žádná ze stran nenamítala, nový občanský zákoník vychází z neplatnosti relativní. To znamená, že takové (neplatné) jednání bude všemi, tedy i soudem, považováno za platné a závazné, pokud se jeho neplatnosti nedovolá ta strana, která je v daném vztahu chráněna.

Posílení neformálnosti a autonomie smluvní vůle je spojeno s posílením zásady ochrany poctivého jednání, jednání v dobré víře i vyžadování aktivní ochrany vlastních práv.

I ze stručného přehledu je vidět, že smluvní právo doznalo zásadních změn oproti dosavadní úpravě. Tyto změny se budou týkat především toho, jak na smluvní ujednání budou nahlížet soudy – nově musí dát přednost výkladu, který nezakládá neplatnost smlouvy, musí chránit základní zásady a soudit tak, aby zásada: „Daný slib zavazuje a smlouvy mají být plněny,“ vyjádřená v úvodu nového občanského zákoníku, našla svůj odraz také v soudní praxi.

Petr Novotný

Předmluva k druhému aktualizovanému vydání

Po více než třech letech od nabytí účinnosti občanského zákoníku, který již nemůžeme označovat jako „nový“, jsme přistoupili k vydání naší publikace. Řada věcí, které se odborníkům i laikům jevily jako výkladově nejasné, se vysvětlila, ať již v odborné diskusi nebo prvními soudními rozhodnutími.

Smluvní právo je součást práva závazkového, které tvoří stěžejní část občanského kodexu. Je třeba si však uvědomit, že valná většina zákonné úpravy je dispozitivního charakteru – to znamená, že se strany mohou, s výjimkami výslovně určenými zákonem, od zákona odchýlit a upravit si svůj smluvní vztah tak, jak jim aktuálně vyhovuje. Tato autonomie smluvní volnosti, spolu s posílením zásady neformálnosti právního jednání je jednou stranou stávající právní úpravy závazkového práva. Druhou stranu představují ochranné prvky, ať jde o ochranu spotřebitele a slabší strany vůbec, zákaz zneužití práva nebo úpravu předsmluvní odpovědnosti.

Smlouvy jsou běžnou součástí občanského života – a bohužel spory vyplývající z porušení smluvních závazků jsou nejčastějšími spory, které řeší civilní soudy. Závaznost smluv vyjadřuje občanský zákoník již ve svých úvodních ustanoveních, kde upravuje základní principy, na nichž je postaveno občanské právo, a soukromé právo vůbec, v podmínkách demokratického právního státu. Občanský zákoník tak spočívá na zásadě, že daný slib zavazuje a smlouvy mají být plněny. Naše publikace by měla srozumitelně provést čtenáře úskalími smluvního práva tak, aby mu bylo jasné, jak se podle smlouvy chovat a jak vymáhat svá práva v případě, že jeho smluvní partner tak nečiní.

Praha, srpen 2017

Petr Novotný

Kapitola 1Právní jednání, forma právních jednání

Právně relevantní skutečnosti, s nimiž je spojen vznik, změna nebo zánik nějakých práv nebo povinností, označujeme jako právní skutečnosti. Právní skutečnosti mohou být závislé na vůli osoby – pak hovoříme o právním jednání, nebo mohou nastat bez vůle jakékoli osoby – pak jde o právní události. Např. k uzavření smlouvy dochází na základě vůle jejích účastníků, tedy na základě jejich právního jednání. Naproti tomu např. čas plyne bez ohledu na naši vůli – plynutí času je právní událost.

i.Právní jednání

Právní jednání je jednání osoby nebo osob, které vyvolává právní následky – vznik, změnu nebo zánik práv či povinností.

Právní následky, které jsou právním jednáním vyvolány, mohou být především vyjádřeny přímo tímto jednáním. Mohou rovněž plynout ze zákona, z dobrých mravů, zvyklostí a zavedené praxe jednajících stran. Je to logické – např. právní následky smlouvy budou v první řadě vyjádřeny přímo ve smlouvě. Je však možné a v praxi velmi časté, že strany nepomyslí na všechny skutečnosti, které mohou v budoucnu nastat. Tím dojde k tomu, že některé otázky svého smluvního vztahu, svých práv a povinností strany ve smlouvě neupraví vůbec. V takovém případě je pak nutno postupovat podle ustanovení zákona a vůli smluvních stran vykládat v souladu se zákonem, dobrými mravy a jejich zavedenou praxí.

Právní jednání se může navenek projevit jako konání (někdo něco dělá nebo něco dává) nebo nekonání (někdo něco opomíjí nebo něco strpí). Právní jednání může mít výslovnou (slovní) podobu, ale může být uskutečněno také jiným způsobem, pokud není pochybnost o tom, co chtěla jednající osoba projevit – např. při koupi zboží samoobslužným způsobem prodávající ani kupující nemusí hovořit, a přesto může dojít (pouhým výběrem a zaplacením zboží, tedy mlčky) k uzavření kupní smlouvy.

Právní jednání musí mít dovolený a mravný efekt, musí odpovídat dobrým mravům a zákonu.

ii.Forma právních jednání

Právní jednání může být učiněno písemně (přísnější forma je písemná s ověřenými podpisy nebo osvědčená notářským zápisem), ústně nebo konkludentně (mlčky). Platné právní jednání musí být zásadně učiněno v té formě, kterou zákon stanoví jako podmínku platnosti, nebo ve formě přísnější.

Pokud jde o formu právního jednání, občanský zákoník naprosto revolučně rozšiřuje možnost právně jednat v ústní formě (tedy uzavřít smlouvu pouze ústně). Písemná forma se striktně vyžaduje pro právní jednání, kterým se zřizuje nebo převádí věcné právo k nemovité věci, a k právnímu jednání, kterým se takové právo mění nebo ruší. Písemná forma je dále vyžadována v těch případech, kdy tak stanoví zákon – např. obchodní společnost je možné založit jen písemným projevem vůle.

Při písemné formě je nutné rozlišovat mezi tím, zda zákon vyžaduje podpis jednajícího, nebo jeho vlastnoruční podpis, případně ověřený podpis. Prostý podpis totiž může být nahrazen tam, kde je to obvyklé, mechanickými prostředky (např. smluvní praxe stran v obchodním styku bude taková, že si budou dodací list potvrzovat jen razítkem bez vlastnoručního podpisu). Písemnost v elektronické podobě lze podepsat elektronickým podpisem.

Pokud je právní jednání dvoustranným nebo vícestranným aktem (typicky smlouva), vyžadují se podpisy na jedné listině výslovně pro právní jednání, kterým se zřizuje, převádí, mění nebo ruší věcné právo k nemovitosti. U ostatních smluv by mohl být podpis každé ze stran učiněn na samostatné listině (např. podpis kupujícího bude na objednávce, podpis prodávajícího na akceptaci objednávky). Důležité samozřejmě je, aby se obě takto samostatně podepsané listiny obsahově nelišily.

Občanský zákoník výslovně připouští zachování písemné formy právního jednání i v případě jednání učiněného elektronicky (e-mailem) nebo jinými technickými prostředky (např. faxem). Podmínkou je, aby zvolená forma umožňovala zachycení obsahu právního jednání a určení jednající osoby. Záznamy údajů o právních jednáních v elektronickém systému musí být spolehlivé, musí se proto provádět systematicky a posloupně a musí být chráněny proti změnám. Občanský zákoník zcela správně reaguje na rozšiřující se uzavírání smluv, zejména kupních smluv, ale také pojistných smluv, smluv o zájezdu apod. s využitím internetu, tedy pouze elektronickou cestou. Pokud je elektronický systém využíván podnikatelem při provozu jeho závodu, nemůže podnikatel proti druhé straně zásadně namítat, že jeho systém je nespolehlivý. Vychází se z principu ochrany dobré víry druhé strany, která v praxi nebude mít zřejmě důvod systému podnikatele nevěřit a uzavření smlouvy elektronickou cestou zpochybnit.

Občanský zákoník dále upravuje, jakým způsobem jedná ten, kdo nemůže číst a psát. Taková osoba se musí s obsahem právního jednání seznámit buď s pomocí přístrojů či speciálních pomůcek, nebo jí s textem seznámí jiná osoba, kterou si zvolí. Tato osoba poté, co byla naznačeným způsobem seznámena s textem listiny, která obsahuje její právní jednání, opatří listinu svým podpisem a pokud není schopna se podepsat, učiní místo podpisu na listině před dvěma svědky rukou nebo jinak své vlastní znamení, ke kterému jeden ze svědků připíše jméno osoby, která takto jednala. Znamení mohou být nejen historicky známé „tři křížky“, ale jakékoli jiné znamení, které si jednající osoba zvolí. Svědkové listinu rovněž potvrdí a v potvrzení uvedou identifikační údaje o své osobě. Svědkové nesmějí mít na jednání, které je obsahem listiny, žádný zájem. Nesmějí jimi být osoby, které jsou nevidomé, neslyšící, němé nebo neznalé jazyka, v němž je listina o právním jednání sepsána. Svědkové listinu musí podepsat a musí být schopni potvrdit jak schopnost osoby, která jednání učinila, právně jednat, tak i obsah jejího jednání.

Pokud by osoba, která nemůže číst a psát, nemohla z nějakého důvodu písemně jednat způsobem popsaným shora, tedy s pomocí dvou svědků, musí mít její písemné jednání formu veřejné listiny, tedy notářského zápisu. Forma notářského zápisu je nezbytná i v případě, kdy zákon vyžaduje, aby byl projev vůle jednající osoby sepsán vlastní rukou. Pokud toho je jednající schopen, opatří notářský zápis svým znamením obdobně jako při jednání potvrzovaném svědky.

Pokud je forma konkrétního právního jednání předepsaná zákonem, je možné jeho obsah změnit projevem vůle v téže nebo přísnější formě. Tak např. kupní smlouvu o koupi nemovitosti je nutné uzavřít v písemné formě s vlastnoručními úředně ověřenými podpisy prodávajícího a kupujícího. Dodatek k této kupní smlouvě musí být sepsán v téže formě nebo ve formě přísnější – tedy např. notářským zápisem (veřejnou listinou). Pokud by forma právního jednání byla sjednána jen na základě dohody stran, je možné obsah jednání změnit i v jiné formě, pokud to ujednání stran nevylučuje.

Kapitola 2Výklad právních jednání

Právní jednání je jednáním, které způsobuje vznik, změnu nebo zánik práv či povinností. K tomu, abychom mohli určit právní následky právního jednání, musíme toto jednání interpretovat a musíme toto právní jednání podřídit těm zákonným normám, které se na něj vztahují.

i.Pravidla pro výklad právních jednání

Občanský zákoník upravuje pravidla pro výklad právních jednání. Právní jednání se především posuzuje podle jeho obsahu. Důraz se klade na hledisko skutečné vůle jednajících stran, které se upřednostňuje před hlediskem formálním.

Pokud by tedy jednalo například o tzv. zastřené jednání, tj. o případ, kdy by právním jednáním (fiktivním) mělo být zastřeno jiné (skutečné), pak se právní jednání posoudí podle jeho pravé povahy. Tak například pokud osoba v pozici zaměstnavatele uzavře smlouvu o poskytování služeb s osobou v pozici zaměstnance a obsahem této smlouvy je výkon závislého práva, pak se daná smlouva posoudí jako zastřená pracovní smlouva – pochopitelně i se všemi negativními daňovými a odvodovými důsledky.

Právní jednání, ať jsou vyjádřená slovy, či jinak, se musí vždy vykládat podle úmyslu jednající strany (tj. podle toho, co strana sama zamýšlela vyjádřit a čeho zamýšlela dosáhnout), pokud byl její úmysl druhé straně znám nebo pokud o něm druhá strana musela vědět (např. z předsmluvní korespondence a jednání). Pokud by takto nebylo možné vůli jednajícího určit, hodnotil by se projev vůle podle obvyklého významu, tedy významu, jaký by mu zpravidla přikládala osoba v postavení adresáta právního jednání (tedy osoby, jíž je projev vůle určen). Při výkladu projevu vůle se dále bere ohled na praxi zavedenou mezi stranami v právním styku (např. si strany zavedou v obchodním styku, že namísto termínu „objednávka“ budou používat termín „odvolávka“). Důležité je také to, co právnímu jednání předcházelo, i to, jak se strany následně chovaly – tedy jak ony samy projev vůle chápaly a podřizovaly mu své chování.

V praxi se může stát, že strany použijí ve svém projevu výraz, který může být interpretován různým způsobem. V takovém případě by se výraz vykládal k tíži toho, kdo jej použil jako první. Např. si strany sjednají ve smlouvě konkurenční doložku s tím, že strana, která zákaz konkurence poruší, musí druhé straně vydat „majetkový prospěch“, který porušením zákazu konkurence získá. Termín „majetkový prospěch“ pak už není ve smlouvě definován – a je možné jej vykládat jako plnění, které strana získala porušením zákazu konkurence (tržbu), nebo jako zisk, který takto získala (tj. tržbu po odečtení nákladů). Termín by byl vykládán v neprospěch té osoby, která jej ve smlouvě použila jako první.

Tam, kde jde o právní styk s podnikatelem, se výrazu s různým výkladem přisoudí takový význam, s jakým se v daném styku pravidelně používá. Pokud by však druhá strana podnikatelem nebyla, musí ten, kdo se toho dovolává (tedy zpravidla onen podnikatel) prokázat, že druhé straně byl takový význam znám. V právním styku podnikatelů se přihlíží rovněž k obchodním zvyklostem, které se buď obecně, nebo v daném odvětví zachovávají. Aplikaci obchodních zvyklostí může vyloučit ujednání stran nebo zákon, jinak platí, že pravidlo dle obchodních zvyklostí má přednost před zákonným pravidlem (ledaže by šlo o normu, kterou strany nemohou svým ujednáním vyloučit, tedy tzv. kogentní normu). Podnikatel se může obchodních zvyklostí dovolat, pokud prokáže, že druhá strana určitou zvyklost musela znát a byla srozuměna s tím, že se v daném právním vztahu bude postupovat podle této zvyklosti.

Judikatura dospěla k závěru, že ustálená obchodní praxe může nabýt formy obchodní zvyklosti ve smyslu občanského zákoníku. Existence skutečností, které mohou eventuálně založit obchodní zvyklost, je však otázkou skutkovou, nikoliv právní. Existence obchodní zvyklosti musí být tedy dostatečně konkrétně tvrzena a současně prokazována tím, komu takováto zvyklost svědčí. Obchodní zvyklosti se neprokazují toliko tehdy, pokud jejich existence je v daném případě nesporná, eventuálně lze existenci určité zvyklosti považovat za notorietu, tedy skutečnost, která je natolik všeobecně známá a uznávaná, že ji netřeba dokazovat.[1]

ii.Právní jednání vůči nepřítomné osobě

Právní jednání se může uskutečnit mezi přítomnými, nebo může být adresováno nepřítomné osobě.

O právní jednání vůči nepřítomné osobě jde např. v případě, kdy návrh na uzavření smlouvy (nabídka) je druhé straně zasílán sjednaným nebo obvyklým způsobem. Právní jednání vůči nepřítomné osobě působí od okamžiku, kdy jí dojde, tedy kdy je jí projev vůle doručen. Pokud by však adresát vědomě zmařil jeho dojití, platí, že řádně došlo. Toto krátké ustanovení je velmi významné především pro případy, kdy druhá strana bude bránit převzetí písemnosti, která obsahuje nějaké pro ni negativní informace, např. výpověď smlouvy. Podle stávající úpravy pak pro tento případ nastupuje právní fikce (nevyvratitelná), že jí daná písemnost doručena byla a v popisovaném případě tak může začít běžet výpovědní doba. Vždy je vhodné, aby podrobnosti, kdy se listina týkající se např. smlouvy, považuje za doručenou, byly ve smlouvě ujednány.

Pokud se právní jednání týká osoby, která není plně svéprávná (tato osoba je adresátem právního jednání), musí být projev vůle doručen jejímu opatrovníkovi nebo zákonnému zástupci. Pokud by se však jednalo o listinu, jejímž obsahem je jen právní výhoda pro tuto osobu, pak účinky nastávají už okamžikem doručení této osobě.

Písemný projev vůle je odvolatelný za podmínky, že odvolání dojde druhé straně nejpozději současně s původním projevem vůle.

[1] Např. rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 3. 2. 2010 sp. zn. 1 Afs 103/2009

Kapitola 3Neplatnost a neúčinnost

Jednání, které má nějaké vady, nemusí být vůbec právním jednáním, ale jen jednáním zdánlivým. Může jít o jednání, které je z důvodu svých vad absolutně nebo relativně neplatné nebo je může napadnout věřitel z důvodu relativní neúčinnosti.

i.Zdánlivé právní jednání

Zdánlivé právní jednání je takové, které sice navenek může vykazovat některé znaky právního jednání, ve skutečnosti však právním jednáním není.

Řekli jsme si, že právní jednání je důsledkem projevené vůle jednající osoby. Pokud vůle jednající osoby chybí, nejde o právní jednání – jde o tzv. zdánlivé právní jednání. O zdánlivé právní jednání jde rovněž v případě, že zjevně nebyla projevena vážná vůle, a stejně tak v případě, že nelze ani výkladem zjistit obsah právního jednání pro jeho neurčitost nebo nesrozumitelnost. Ke zdánlivému právnímu jednání se nepřihlíží a nemůže vyvolat právní následky. Jednání, kterému chybí vůle jednající osoby, je např. jednání, k němuž byla osoba donucena fyzickým nebo psychickým násilím. O případ, kdy nebyla projevena vážná vůle, půjde v jednáních, z nichž je očividně zřejmé, že jde o jednání učiněné žertem. Za neurčitou a nesrozumitelnou bude např. považována smlouva, jejíž ustanovení si budou vzájemně odporovat. Nejvyšší soud opakovaně judikoval, že právní jednání je neurčité (podle právní úpravy tedy toliko zdánlivé), je-li vyjádřený projev vůle sice po jazykové stránce srozumitelný, avšak nejednoznačný je jeho věcný obsah, přičemž tuto neurčitost nelze odstranit a překlenout ani za použití výkladových pravidel.[2] Pokud by se mělo jednat o zdánlivé právní jednání jen proto, že je neurčité nebo nesrozumitelné, dává občanský zákoník jeho účastníkům možnost, aby si svůj projev vůle dodatečně vyjasnili. Pak se k vadě jednání nepřihlíží a na právní jednání se díváme jako na platné od samého počátku.

ii.Neplatnost právních jednání

Občanský zákoník zcela nově, oproti dosavadní úpravě, přistoupil ke konstrukci neplatnosti právních jednání. Snaží se opustit dosavadní pozitivismus a formalismus, který vedl v mnoha případech k prohlášení právního úkonu za absolutně neplatný, aniž by takovou námitku kterákoli strana namítala.

Tak např. byly za neplatné prohlášeny smlouvy o nájmu bytu nebo o nájmu nebytového prostoru, pokud byly uzavřeny před nabytím právní moci kolaudačního rozhodnutí. Taková aplikace soukromého práva přitom ani nebyla společností vyžadována a naopak mohla vést k přesvědčení o nespravedlnosti soudního rozhodnutí. Občanským zákoníkem by měly být tyto nedostatky odstraněny..

V první řadě proto občanský zákoník vychází ze zásady priority výkladu smluv, který nezakládá jejich neplatnost, jak opakovaně judikoval Ústavní soud ČR. Občanský zákoník výslovně ukládá, že na právní jednání je třeba spíše hledět jako na platné než jako na neplatné.

Pokud by mělo neplatné právní jednání náležitosti jiného právního jednání, které je platné, platí toto jiné právní jednání, pokud odpovídá vůli jednajících stran. Tak např. smlouva o zápůjčce (podle dosavadní úpravy označená jako smlouva o půjčce) je reálným kontraktem, který je uzavřen předáním zastupitelných věcí (peněz) zapůjčitelem (tedy věřitelem) vydlužiteli (tedy dlužníkovi). Pokud by tedy strany uzavřely smlouvu o zápůjčce, kterou by si teprve sjednaly, že zapůjčitel do nějaké doby zapůjčí finanční obnos vydlužiteli, nejednalo by se o platně uzavřenou smlouvu o zápůjčce – ta by mohla vzniknout až odevzdáním finančních prostředků vydlužiteli. Dosavadní judikatura hodnotila takovou smlouvu (o půjčce) jako neplatnou. Podle stávajícího občanského zákoníku bude nutné zkoumat, zda uzavřená neplatná smlouva o zápůjčce není ve skutečnosti platnou smlouvou o úvěru, která už není koncipována jako reálný kontrakt, ale právě jako závazek úvěrujícího (věřitele) poskytnout finanční obnos úvěrovanému (dlužníkovi).

Pokud by se neplatnost týkala jen jedné části právního jednání, oddělitelného od ostatních, je neplatnou jen tato část. Podmínkou pro takový postup ale je, že by k právnímu jednání došlo i bez této neplatné části a i tehdy, pokud by jednající strana včas rozpoznala její neplatnost. Například pro případ, že by jako neplatné bylo posouzeno smluvní ujednání o úrocích z prodlení (zejména v případě, že by sjednaná výše úroků z prodlení byla v rozporu s dobrými mravy), byla by zbývající smluvní ujednání platná. Soud navíc může neplatnost, týkající se množstevního, časového, územního nebo jiného rozsahu, zhojit tak, že tento rozsah změní. Při svém rozhodnutí musí dbát na to, aby změněný rozsah odpovídal spravedlivému uspořádání práv a povinností stran. Není přitom vázán návrhy stran. Např. v popsaném případu neplatnosti ujednání o úrocích z prodlení může soud výši úroků z prodlení upravit tak, aby byla v souladu s dobrými mravy, a tudíž se spravedlivým uspořádáním práv a povinností stran smlouvy.

Důvodem neplatnosti právního jednání nemohou být chyby v psaní a počtech, pokud je jeho význam nepochybný.

Občanský zákoník zakotvuje zásadu, že nikdo nesmí těžit z vlastního protiprávního jednání. Neplatnost právního jednání proto nemůže namítnout osoba, která sama neplatnost jednání způsobila (např. nejednala stanovenou formou nebo text smlouvy, který ona sama vyhotovila a předložila druhé straně, nezakládá platnou smlouvu). Tato osoba nemůže ani uplatnit pro sebe výhodu z neplatného jednání, a naopak je povinna nahradit škodu druhé straně, která o neplatnosti nevěděla. Toto pravidlo se může použít jen u právních jednání relativně neplatných, tedy takových, kde se jednání považuje za neplatné až v okamžiku, kdy se neplatnosti oprávněná osoba dovolá. K absolutní neplatnosti jednání (viz níže) se totiž přihlíží vždy, i bez návrhu účastníků.

Hlavní důvody neplatnosti

Hlavními důvody neplatnosti právního jednání jsou rozpor s dobrými mravy nebo rozpor se zákonem, zde ovšem za podmínky, že smysl a účel zákona neplatnost právního jednání vyžaduje. Důsledkem bude, že neplatnost nebude zakládat jakýkoli nesoulad právního jednání se zákonem; k neplatnosti dojde jen tehdy, pokud to bude v souladu se smyslem a účelem zákona. Rozporem se zákonem je i rozpor s vyhláškou ministerstva či jiného ústředního orgánu, vydanou na základě zákonného zmocnění a uveřejněnou zákonem předepsaným způsobem ve Sbírce zákonů. O rozpor se zákonem nejde, jestliže právní jednání odporuje předpisu, který obecně závaznou povahu nemá (např. pokynu či instrukci ústředního úřadu). Důvodem neplatnosti je i skutečnost, že plnění, které je předmětem právního jednání, je objektivně nemožné.

Důvody neplatnosti mohou spočívat také v osobě jednajícího – neplatné je jednání osoby, ke kterému nebyla způsobilá, buď z důvodu nezletilosti, nebo omezení svéprávnosti. Takto je neplatné také jednání osoby, která sice není ve své svéprávnosti omezena, ale v daném případě jednala v duševní poruše, která ji činila neschopnou právně jednat.

Právní jednání může být neplatné také proto, že nebylo učiněno ve formě, kterou vyžaduje zákon, nebo kterou si strany ujednaly. Strany však mohou tuto vadu dodatečně zhojit tím, že jednání „zopakují“ v předepsané formě. Pokud požadovaná forma plyne jen z ujednání stran, je možné namítnout neplatnost pro nedostatek formy jen do doby, než bude dle neplatně sjednané smlouvy plněno. Stejné pravidlo se použije v případě, že forma jednání je předepsaná ustanoveními části čtvrté nového občanského zákoníku, která upravuje tzv. relativní majetková práva, tedy především závazkové právo (smlouvy, odpovědnost za škodu apod.).

Neplatné může být také jednání, kdy osoba jedná v omylu. Omyl se může týkat obsahu smlouvy, protistrany apod. Pokud se omyl týká jen vedlejší okolnosti, zůstane jednání platné a ta osoba, která byla uvedena v omyl, má právo na přiměřenou náhradu vůči osobě, která omyl způsobila (původce omylu). Pokud by však omyl jednající osoby byl vyvolán lstí, je jednání neplatné vždy, tedy i v případě, že se týká jen nějaké vedlejší okolnosti.

Neplatnost z důvodu omylu nelze namítat, pokud omyl vyvolala třetí osoba, která nebyla účastníkem právního vztahu, jehož se omyl týká. Toto pravidlo však neplatí v případě, že druhý účastník právního vztahu měl na činu třetí osoby podíl nebo o vyvolání omylu věděl nebo vědět musel. V takovém případě se totiž i tento účastník právního vztahu považuje za původce omylu.

Následky neplatnosti

Právní teorie rozlišuje mezi neplatností relativní a absolutní. Rozdíl mezi oběma typy neplatnosti je v tom, zda jde o neplatnost, kterou musí namítnout oprávněná osoba, jinak se k ní nepřihlíží (relativní neplatnost), nebo neplatnost, ke které se přihlíží vždy, bez ohledu na to, zda se jí někdo dovolal (neplatnost absolutní). Nový občanský zákoník preferuje neplatnost relativní. Za absolutně neplatná považuje především jednání, která se zjevně příčí dobrým mravům nebo odporují zákonu a zjevně narušují veřejný pořádek. Absolutně neplatná jsou rovněž jednání, která zavazují k plnění od počátku nemožnému. Další případy absolutní neplatnosti jsou upraveny v části věnované relativním majetkovým právům (a zpravidla jsou uvozeny slovy, že k takovému jednání „se nepřihlíží“). Jedním ze zakázaných ujednání je ujednání, kterým se strana vzdává všeobecně námitek proti platnosti smlouvy. K takovému ujednání, pokud by eventuálně bylo ve smlouvě obsaženo, se ze zákona nepřihlíží (je tedy absolutně neplatné).

iii.Relativní neúčinnost

Vedle absolutní a relativní neplatnosti upravuje občanský zákoník také relativní neúčinnost (podle dosavadní terminologie odporovatelnost).

Jedná se o případy, kdy dlužník učiní nějaké jednání v úmyslu zmařit splnění vykonatelné pohledávky svého věřitele (zkrátit věřitele). Věřitel má v takovém případě právo domáhat se toho, aby soud vyslovil, že jednání dlužníka je vůči němu právně neúčinné – tedy že věřitel má právo uspokojit se z toho majetku, kterého se dlužník tímto relativně neúčinným úkonem zbavil. Neúčinnosti jednání dlužníka se věřitel domáhá tzv. odpůrčí žalobou.

Lhůta pro podání odpůrčí žaloby je stanovena odchylně pro různé případy relativní neúčinnosti. V první řadě může věřitel podat odpůrčí žalobu do pěti let od okamžiku, kdy k napadanému právnímu jednání dlužníka došlo, byl-li úmysl dlužníka zkrátit věřitele druhé straně znám. V tomto případě tedy musí věřitel tvrdit a prokázat, že dlužník jednal v úmyslu zkrátit věřitele a druhé straně (tedy zpravidla osobě, která nabyla něco z dlužníkova majetku), musel být jeho úmysl znám. O takový případ půjde např. tehdy, pokud dlužník požádá svého přítele o uzavření kupní smlouvy, kterou na něj převede věc, která by jinak mohla být postižena exekucí a takový úmsl i kupujícímu objasní. Dále se může věřitel dovolat neúčinnosti jednání dlužníka, kterým v posledních dvou letech věřitele zkrátil, pokud druhé straně, podle všech objektivních okolností, musel být dlužníkův úmysl znám. Zde by tedy věřitel prokazoval objektivní okolnosti, z nichž plyne závěr, že druhá strana musela znát dlužníkům úmysl zkrátit věřitele. Pokud by šlo o jednání, k němuž došlo v posledních dvou letech mezi dlužníkem a osobou jemu blízkou, obrací se důkazní břemeno – to nese ona osoba blízká a pokud by se chtěla důsledkům neúčinnosti jednání dlužníka vyhnout, musela by prokázat, že jí dlužníkův úmysl zkrátit věřitele znám nebyl a ani nemusel být. Věřitel se dále může dovolat neúčinnosti kupní nebo směnné smlouvy, pokud druhá strana musela poznat, že dlužník mrhá svým majetkem. Bez ohledu na to, jak dalece mohl druhý účastník smlouvy poznat úmysl dlužníka zkrátit věřitele, se může věřitel domáhat neúčinnosti bezúplatných právních jednání dlužníka učiněných v posledních dvou letech. Výjimku představují případy, kdy se jednalo o bezplatné plnění zákonné povinnosti (např. výživné), obvyklé příležitostné dary, dary na veřejně prospěšné účely v přiměřené výši nebo plnění, jehož důvodem byl mravní závazek nebo které je vzhledem ke všem ohledům slušné jednání.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Úvod

Předmluva k druhému aktualizovanému vydání

Kapitola 1 - Právní jednání, forma právních jednání

i.Právní jednání

ii.Forma právních jednání

Kapitola 2 - Výklad právních jednání

i.Pravidla pro výklad právních jednání

ii.Právní jednání vůči nepřítomné osobě

Kapitola 3 - Neplatnost a neúčinnost

i.Zdánlivé právní jednání

ii.Neplatnost právních jednání

Hlavní důvody neplatnosti

Následky neplatnosti

iii.Relativní neúčinnost

Kapitola 4 - Počítání času, promlčení a prekluze

i.Význam času

ii.Promlčení a prekluze

Kapitola 5 - Podmínky, domněnky a fikce

iii.Domněnky a fikce

Kapitola 6 - Smlouvy, uzavírání smluv, obsah a forma

i.Proces uzavření smlouvy

iv.Účinky smlouvy

vi.Obsah závazků

Kapitola 9 - Smlouvy se spotřebiteli

Kapitola 11 - Společné dluhy a pohledávky

Kapitola 13 - Převzetí a přistoupení k dluhu

Kapitola 15 - Novace a narovnání

Kapitola 16 - Splnění závazku

Kapitola 17 - Jiné způsoby zániku závazků

Kapitola 18 - Zajištění a utvrzení dluhů

Kapitola 19 - Darování a odvolání daru

Kapitola 21 - Vybrané smluvní typy

i.Koupě

ii.Záruka za jakost

iii.Výprosa, výpůjčka, zápůjčka

iv.Nájem, nájem bytu a domu

vi.Podnikatelský nájem věcí movitých

vii.Pacht

viii.Licence

x.Úschova

xi.Skladování

xii.Příkaz

xiii.Zprostředkování

xiv.Komise

xv.Zasílatelství

xvi.Obchodní zastoupení

xvii.Zájezd

xviii.Přeprava

xix.Dílo

xx.Společnost

xxi.Tichá společnost

xxii.Pojištění