Císařský kurýr Marie Terezie (ukázka)
Author: Grmolec, Zdeněk; Zdeněk Grmolec
Date: 2017-12-20 23:00:00+00:00
Description: Věčné téma – vztahy mezi rodiči a dětmi – se táhne jako vodící nit novým historickým románem Zdeňka Grmolce. Prolínají se v něm osudy Šimona Vidláka, příslušníka zchudlého rodu pocházejícího ze Svatoslavi na Třebíčsku, barona von Dobenaua, ale také Marie Terezie a jejího poslání „služby“ říši a „služby“ rodině.
Publisher: MOBA
Rights: ©MOBA

Zdeněk Grmolec

Císařský kurýr Marie Terezie

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Zdeněk Grmolec, 2018

Obálka © Emil Křižka, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8184-8 (epub)

ISBN 978-80-243-8185-5 (mobi)

Rodině a přátelům

„A doufám, že si vezmeš k srdci tohle: člověk, který nemá svědomí, který není dobrý, netrpí.“

Khaled Hosseini

Prolog

V krajině kolem vsi Svatoslav, kde se objevují skupiny stromů uprostřed polí jako oka na polévce, jako zelené oázy v pískově zbarvené půdě, slyší lidé ráno nejkrásnější zpěv přírody, zpěv ptáků. Vysoké buky, jilmy, duby či jasany často ochraňují boží muka, pokorně děkující za stín, který vydávají stromy. Sedávají pod ním i poutníci křižující krajinu o významných svátcích a jejich zpěv se táhne až k lesům, které nikde nekončí, tak jako představy lidí toužících poznat, co je v dálce i ve výšce, přiblížit se k bytosti, o jejíž existenci jsou přesvědčení. Do zpěvu poutníků zaklinkají zvony zvoucí k ranní pobožnosti. Úzká políčka a cesty lemované jabloněmi a švestkami jako by jim naslouchala, a když vyzvánění skončí, rozlehne se krajinou pokoj, nastane zvláštní okamžik bezvětří, vteřina, kdy se lidem zatají dech a pocítí neznámou sílu tajemství stvoření.

Jedna z těch cest končila na statku, v bráně zdobené vzory, které lidé na Moravě uchovávali od antických časů. Příchozího do selského dvora vítala rozložitá lípa. I na ní bylo znát rozechvění. Konečky prstů malých větví na konci haluzí se chvěly a nebylo to větrem. Jako by i ten strom cítil bolest ženy rodící dítě.

Vycházelo slunce, ale žena, která rodila celou noc, je nevnímala. Její muž seděl vedle ve světnici za stolem a čekal. Jak už bývá obyčejem ve venkovských rodinách, nechyběla na stole slivovice vypálená ze švestek nasbíraných v sadu táhnoucího se za statkem. I když byl muž opilý, snažil se skrýt, co se mu honí hlavou. Nečeká jako ostatní v úzkostech, zda žena porod přežije, nečeká, jestli bude dítě mrtvé, nebo živé, nečeká, jestli to bude syn nebo dcera. Nejvíc ho zajímá, jak bude dítě, které vytáhnou ženě z břicha, vypadat.

Konečně svět uslyšel vřískot tvorečka, který způsobil matce tolik bolesti. Sotva mu přestřihli pupeční šňůru a omyli ho, přivinula si ho matka k prsům a na bolest zapomněla. Jedna z děveček vzala chlapce se zlatavou svatozáří kolem hlavy do náruče a šla ho ukázat muži sedícímu za stolem. Co ho vedlo k tomu, že ani nevstal, aby se šel sám na dítě podívat? K židli ho přikoval strach, obava z poznání. Dlouho muži trvá, než se na dítě podívá, a když to konečně udělá, zakroutí hlavou:

„Tak přece, věděl jsem to.“

Skloní hlavu, jeho čelo dopadne na desku stolu. Předstírá, že se opil tolik, že nevstane a bude spát tam.

Scházejí se lidé a děvečka jim kluka ukazuje. Je to cvalík, už nepláče a pozoruje lidi očima barvy švestek. Jeho pohled se zastaví na obličeji jednoho souseda, který se sklonil k ženě stojící vedle něho a něco jí pošeptal. Jeho slova neslyšel nikdo jiný než ona.

„Vidíš, narodil se už druhý Vidlák a my pořád nic.“ Žena mlčí, dítě si důkladně prohlíží a promluví až po cestě domů:

„Vidlák? Žádný Vidlák nemá žluté vlasy a světlou pleť.“

„Je to děcko, vlasy mu ztmavnou,“ zabručel muž.

Na cestě se objevily první hloučky vesničanů. Šli robotovat na panské.

1. Slavný otec a briliantový ženich

„Konečně stojí v čele habsburské monarchie muž. Shodou okolností je to žena.“

Fridrich II. o Marii Terezii

Do zoufalství ze smrti otce se nenápadně, v podobě různých ministrů a předních mužů říše, plížilo – budeš vládnout! A vůbec nevíš jak. Otec asi do poslední chvíle věřil, že zplodí mužského potomka, a proto se o výchovu budoucí vládkyně nestaral. Zajistil jí nástupnictví pragmatickou sankcí, ale to bylo vše.

Byla to jen malá výčitka velkému císaři, kterou okamžitě překryla vzpomínka na událost v ulici Graben: Pozorovala z okna domu „U Bílého hroznu“ božítělový průvod a v něm svého otce. Byl oblečený do zlata a purpuru, klobouk zdobený vlajícími pery. Jel v černém kočáře, nikdo kromě něho nesměl mít kočár černé barvy. Byla jím tak oslněná, že zapomněla na etiketu a vykřikla: „Tatínku, tatínku, jak jsi krásný!“ Jak ji asi otec miloval, když oslavil její narození zhotovením zlaté sošky dítěte, kterou nechal umístit v poutním kostele Magna Mater Austriae v Mariazellu ve Štýrsku! Poděkoval tak patronce rodu Panně Marii. A jak byl její otec, císař Karel VI., velkolepě oslavován! Malíř Paul Troger ho vymaloval na nástropní fresce císařského schodiště v klášteře Göttweig jako Apollóna, boha slunce, na slunečním voze. A v hlavním sídelním městě byl na otcovu počest postaven říšský kostel Karlskirche podle návrhu slavného architekta Johanna Bernharda Fischera von Erlach. Mistr stavitel v něm dokázal spojit slohové prvky antického světa k chvále sacrum imperium. Kostel byl zasvěcen svatému Karlu Boromejskému, který se tolik zasloužil o vítězství pravé víry v našich zemích. Ano, její otec patřil k nejzbožnějším panovníkům, jaké kdy země nosila, a proto věřil, že císařskou korunu propůjčil Habsburkům Bůh. A ona, jeho dcera a následovnice, bude do konce svého života věřit v totéž.

Její skvělý otec! Nedokáže se mu nikdy vyrovnat!

Třiadvacetiletá arcivévodkyně pozorovala návrh otcova sarkofágu. Dominovala mu zlatá lebka. Měla pocit, že se to zlaté monstrum vrhne na její krk a bude se snažit prokousnout tepnu…

„Dejte to pryč!“ přikázala lokajům, návrh však nezamítla. Prý si otec takový náhrobek přál a co si přál otec, to jí bylo svaté. Lebka se však teď před jejíma očima proměnila v hyenu s obličejem jejího bratrance Fridricha. Ke smrti Karla VI. poslal soustrastný telegram, v němž ji ujišťoval, že ho může považovat za dobrého a něžného bratrance… Není na světě podlejší zrůdy, než je pruský král Fridrich! Ve chvíli, kdy od něho držela telegram v ruce, jeho početná a dobře vycvičená armáda vnikla do jejího Slezska, aniž by formálně vypověděl válku. Proti jeho po zuby vyzbrojené armádě čítající čtyřicet tisíc vojáků stálo jen jejích šest tisíc.

Netrvalo ani rok a všichni chtěli z její země urvat, co se dá, pod záminkou, že je jen žena. Jen žena! Sešli se ve Frankfurtu nad Mohanem a dojednali, že bavorský kurfiřt Karel Albrecht dostane Tyrolsko, Horní Rakousy a Čechy a prohlásí se dokonce českým králem! Saskému kurfiřtovi a polskému králi Augustovi III. byla přisouzena Morava a nový titul moravského krále a část Horního Slezska až po řeku Nisu. Zbývající část Slezska a Kladska měl dostat Fridrich Pruský.

* * *

Nebylo v povaze Habsburků vzdávat se svých území. Mladá panovnice vymyslela plán, jak svoji zemi chránit, proto její cesta vedla do Uherska. Doprovázel ji její manžel František Štěpán Lotrinský a jeho bratr Karel. Její manžel!

Jakou v něm nyní měla útěchu i pomoc. Na cestě po Dunaji do Prešpurku, sídelního města uherského království, se dívala do vody a vzpomínala na první chvíle seznámení s Františkem Štěpánem i na jejich sňatek.

Když jí bylo šest let, vzal ji otec na svoji korunovaci českým králem do Prahy. Jak mu česká koruna na hlavě slušela! Zastavili se v zámku v Brandýse nad Labem, kam rád jezdil i jejich nešťastný předek císař Rudolf II. Zámek se nejevil jako přívětivé místo. Mohutné zdivo, okna propouštějící jen málo světla a temné místnosti. Jako doma v Hofburgu! Tlusté stěny připomínající staré městské opevnění. Jako by ji svíraly do tvrdé náruče. Ještě že s ní jela i milovaná chůva hraběnka Fuchsová, které říkala aja. Mohla se jí svěřovat.

Nechtěla do tmavých místností zámku, ale tatínek nedal jinak. A pak jí sdělil, že se tady setká s pozoruhodným mladíkem z Lotrinského rodu. Psal se rok 1723.

Na nepříjemné světlo tmavé místnosti zapomněla hned, jak ho uviděla. Byl o devět let starší a nebylo možné si nevšimnout jeho výrazných očí v podlouhlém obličeji. Měly barvu hladiny jezera v zapadajícím slunci. A klenuté obočí, položené vysoko nad očima, dosahovalo renesanční dokonalosti. Ty oči na ni hleděly a zároveň měla pocit, že se dívají ještě dál, kamsi za její hlavu. Ne že by o ni nejevily zájem, ale zároveň se ten zájem jaksi rozplýval v prostoru kolem ní. Když pak se svojí vychovatelkou o tom zvláštním pohledu mluvila, hraběnka se obdivovala jejímu postřehu a přitom jí naznačila, že se rozhodně nemohl na šestiletou dívku podívat zamilovaným pohledem.

„Takže toho šestiletého žabce klidně přehlížel…,“ řekla smutně Marie.

„Vyjádřila jste to přesně, Výsosti.“

„Já jsem se do něj zbláznila, a on to ignoroval. Musel přece poznat…“

„V patnácti?“

„Byla jsem mu tehdy ukradená.“

„Vyjádřila jste to naprosto přesně, Výsosti.“

Tento rozhovor mezi nimi ovšem proběhl až ve chvíli, kdy se chystal mezi ní a Františkem Štěpánem Lotrinským sňatek. S milou ajou štěbetaly a smály se pak tak, že za nimi matka poslala lokaje, aby toho nechaly. Jak si tehdy, co by budoucí nevěsta, přála, aby za ní matka přišla! Měla jí přece říct pár vět, jak to matky před svatbou dělají, kterými by ji poučila, co ji v manželství čeká! Nepřišla. Přišel lokaj se zákazem. Tak už to většinou s maminkou Alžbětou Kristýnou chodilo. Byla objevem patnáctiletého Štěpána Lotrinského tak plná, že se musela se svojí radostí svěřit i svému učiteli historie Spannagelovi.

„Dobrota vašeho otce nezná mezí,“ odpověděl tehdy učitel. A pak se od hraběnky Fuchsové dozvěděla, co pošeptal jí:

„Postřehneme někdy, madame, kdy se mění dobrota v politický kalkul? Ubohé Lotrinsko!“

Hraběnka Fuchsová se v té chvíli zatvářila dotčeně, ale jen na oko. Nebylo v její povaze na někoho se zlobit. Zvláště ne na Spannagela, se kterým někdy hráli pro ukrácení dlouhé chvíle karty. O peníze. Nebyla sama. I Marii Terezii karty, na rozdíl od jejího muže, který raděj holdoval biliáru, upoutaly. Obzvlášť hra zvaná faraon. Není jednoduchá, ale naučila se ji perfektně. Ovšem ne tak, aby občas neprohrála nějakou tu tisícovku zlatých. Inu, hra je hra.

* * *

Jak krásné dopisy uměl její budoucí manžel psát!

Nejjasnější arcivévodkyni

Andělské nevěstě

Poté, co mi Jeho Veličenstvo císař udělil nejvyšší povolení napsat Vám, nemohu již čekat a využívám této příležitosti k tomu, abych Vaši Výsost ujistil, že pro mne není nic tvrdšího než to, že k Vám mohu promluvit jen písmem, jelikož se Vám nemohu položit k nohám, což mi Vaše Výsost snadno uvěří, neboť se obracím k té nejmilejší nevěstě, a žádný ženich na světě nemůže být naplněn větší oddaností, než jsem já vůči Vaší Výsosti, své andělské nevěstě.

Nejoddanější služebník František

A jak dlouhá souvětí uměl její budoucí manžel spřádat, nestyděl by se za ně ani nějaký slavný humanistický spisovatel. A jak honosně a vkusně se uměl její budoucí manžel oblékat! Celý Prešpurk, kde byl tehdy místodržícím, se mu prý obdivoval. Na jejich zásnuby přišel v šatech posázených padesáti knoflíky z briliantů. Prý stál 300 000 zlatých! A na svůj miniaturní portrét, darovaný nevěstě, nepoložil křišťálové sklo, jak bylo obvyklé, ale velký briliant. Kavalír a budoucí pozorný manžel, jak má být. Nikdy svého sňatku s Františkem Štěpánem nelitovala. I když ten jeho vídeňský palác… Na to ale raději zapomenout.

Na svatební obřad přijel František Štěpán celý v bílém – barvě nevinnosti. Nevinnosti! Teď se tomu musela smát, tehdy byla však unešená. Oddával je papežský nuncius Domenico Passionei.

„Milá Resl,“ oslovil ji tehdy papá jménem, které používal pouze v rodinném kruhu, „ten pacholek nuncius chtěl při obřadu zůstat sedět, ale náležitě jsem ho poučil – před dědičkou trůnu musí stát!“ A tak se i samotný papežský nuncius musel podřídit přání, lépe řečeno rozkazu, který vydal tak velký muž, jakým byl její otec císař.

Nuncius se zeptal nejdříve ženicha, zda si bere nejjasnější nevěstu za manželku. „Volo“ odpověděl František Štěpán a i ona vyslovila své „chci“ latinsky. Použila by raději vídeňskou němčinu, kterou ráda mluvila, ale latina byla úředním jazykem říše. Nasadili si snubní prsteny, byli pokropeni svěcenou vodou a vyslechli i s ostatními svatebními hosty Te Deum. Po něm následovaly salvy z bašt. Přesně jak to naplánoval tatínek.

Od hraběnky Fuchsové se pak dozvěděla různé drby, nejvíc ji zaujalo, co na svatbě poznamenal učitel Spannagel. Přistoupil prý k hraběnce Fuchsové jako pardál ke své oběti, tak tiše našlapoval, a s úšklebkem na rtech, až nebezpečně blízko jejímu uchu, pošeptal:

„Viděla jistě ten briliant na portrétu Lotrinského, který dostala moje milá žačka od svého budoucího manžela, že ano. A uvědomila si, že František Štěpán musel svému císařskému otci odevzdat dar daleko cennější? Aby se mohl stát manželem naší milované Marie Terezie, musel se navždy zříci lotrinského vévodství a zavázat se, že za svou osobu nebude na dědičné rakouské země vznášet žádné dědické nároky.“

A hraběnka mu prý odpověděla:

„Příteli, vůbec mě nezajímá, co mi to tu vyprávíte. Podívejte se, jak jsou novomanželé šťastní!“

„Šťastní jsou, to máte pravdu, ale jsme přece na jednom z nejmocnějších panovnických dvorů, tam nemá štěstí dlouhé trvání.“

Tentokrát se Spannagel mýlil. Marie Terezie byla se svým mužem šťastná až do smrti. Nakonec byly problémy s Františkem Štěpánem jen zapomenutými maličkostmi.

Lucemburk Karel IV. měl, tak jako mnozí jiní panovníci, na svém dvoře šaška, který mu vmetal do tváře nepříjemnosti a císař si tak mohl uvědomovat, co není v jeho říši zrovna v pořádku. Napadlo ji, že by tím vzácným šaškem mohl být učitel Spannagel. Už proto, že neměl ve velké lásce římskou kurii. Mohla by se dozvědět leccos zajímavého, co by jí nikdo jiný neřekl. Ostatně se ztrátou Lotrinska měl pravdu. Ani ji nenapadlo, aby svého učitele-šaška za ta slova potrestala.

* * *

Ve velkém divadle císařského hradu byla na počest jejího sňatku s vévodou Lotrinským provedena svatební opera „Achille in Sciro“ a 14. února 1736, v poslední den masopustu, který oslavovali Vídeňané zvlášť bujaře, byla svatba ukončena skvělou tabulí a maškarním plesem ve Španělském sále Hofburgu. A pak začalo těžké a zároveň krásné období. Krásné proto, že se jí začaly rodit děti.

Její vzpomínky zahnala do kouta realita. Jede do Uherska, aby žádala Uhry o pomoc. Nevyužijí situace k tomu, aby omezili její moc? Její říši rvou nepřátelé jako vlci mrtvou srnu. Ale naše země není mrtvá. Bude bojovat do poslední chvíle! Svět ještě uvidí, kdo je Marie Terezie!

Znovu si vzpomněla na svého mrtvého otce:

Můj mrtvý tatínku, kolik tě to stálo úsilí a obětí prosadit pragmatickou sankci, aby i ženy habsburského rodu mohly usednout na trůn! Marně. Pravdu měl princ Evžen Savojský, když prohlásil, že by mi víc pomohla silná armáda a plná státní pokladna. Avšak lze otce vinit? Ne, myslel to dobře.

„Nevýslovná bolest oživuje posvátný popel zbožňovaného nejjasnějšího císaře Karla VI.,“ ano, taková budou první slova nápisu na sarkofágu jejího otce. Nezklame ho.

Table of Contents

Prolog

1. Slavný otec a briliantový ženich