Virginia C. Andrewsová

Noční hlasy

Originální název: Midnight Whispers

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York, 1992

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1992 by the Vanda General Partnership

All rights reserved, including the right to reproduce this book

or portions thereof in any form whatsoever.

Originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.

Translation © Ivar Tichý, 1995, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8186-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8187-9 (mobi)

Prolog

Milá teto Trisho, jsem tak šťastná, že se můžeš zúčastnit oslavy mých šestnáctých narozenin! Mamka sice tvrdila, že se budeš snažit přijet, ale já jsem popravdě ani moc nedoufala, že se budeš moct utrhnout ze zkoušek na své nové broadwayské před stavení!

I když mi mamka stále opakuje, že není závistivá, já vím, že Ti závidí, protože jsem ji už kolikrát nachytala, jak se toužebně probírá programy, které od Tebe dostala, a jak si nad nimi sem tam i povzdychne. Taťka to ví taky a je mu jí líto. Zazpívat si čas od času v hotelu, to je pro mamku s jejím talentem přece jenom trochu málo. Myslím si, že ji to trápí ještě víc, když pak za ní někdo přijde a řekne jí: „Byla jste úžasná; měla byste zpívat na Broadwayi.“

Máme sice krásný a čím dál výnosnější hotel a mamka je uznávanou podnikatelkou, ale já si stejně myslím, že se na hotel dívá asi jako vězeň na kouli, která mu brání v pohybu. Už jsem jí i taťkovi říkala, že já se ředitelkou našeho hotelu stát nechci. Mohl by to být můj bratr Jefferson, kdo se vydá v jejich stopách, já ale ne. Chci chodit na konzervatoř Sarah Bernhardtové, tak jako Ty i mamka, a stát se pianistkou.

Byla bych moc šťastná, kdyby se to podařilo. Rodiče se chystají udělat z mých šestnáctin tu nejohromnější událost, jakou kdy tenhle hotel zažil. Přijedou úplně všichni, dokonce i dědeček Longchamp s Gavinem. Na Gavina se moc těším; už jsme se několik měsíců neviděli, i když je pravda, že si prakticky každý týden píšeme.

Vsadím se, že by mamka byla nejraději, kdyby teta Fern zůstala na koleji a oslavy se vůbec nezúčastnila, nicméně taťkovi to neřekne. Když byla teta Fern naposledy doma, hrozně se s mamkou pohádaly nad hodnocením jejího prospěchu a chování, které poslal děkan fakulty.

Bronson přiveze babičku Lauru Sue, ale pochybuju, že bude vědět, kde je a čí je to večírek. Někdy, když se spolu sejdeme, říká mi Claro. Včera mi zase říkala Dawn. Mamka mě nabádá, abych se jenom usmívala a chovala se, jako bych byla ta, za kterou mě považuje.

Za pár dní mi bude šestnáct a dostanu horu nádherných dárků. Ať na to pohlížím odkudkoliv, dá se říct, že jsem holka, která má štěstí. Spolužáci si mě dobírají a říkají mi princezna, protože žiju vysoko na kopci v krásném domě a naše rodina vlastní jedno z nejluxusnějších letovisek na východním pobřeží. Mám krásnou a nadanou mámu, tátu, který je určitě stokrát lepší než můj tajemný vlastní otec, a i když je Jefferson pěkný spratek, je to pořád můj roztomilý devítiletý bratříček. Neříkej mu, že o něm tak mluvím.

Ale někdy, a nemůžu si pomoct, se mi do srdce vloudí takový smutný pocit. Jako by nade mnou stále visel těžký, černý mrak, přestože všude kolem je jen čisté, modré nebe. Kdybych tak mohla být více jako Ty a vidět na všem vždy jen ty světlejší stránky! Mamka říká, že máš optimismus v krvi.

Možná že jsem prostě hloupá. Taťka tvrdí, že je nesmysl věřit na kletby, jenže mně pořád vrtá hlavou, jestli nějaká nebyla uvalena na naši rodinu. Vem si tu hroznou věc, kterou provedla babička Cutlerová babičce Lauře Sue, a podívej se, co udělala mamce, když se narodila. Žádný div, že teta Clara Sue byla tak divoká a zemřela tak mladá. Je mi líto babičky Laury, protože to všechno odnesla svou pomateností.

Lidé říkají, že každá významná, velká rodina prožívá své tragédie a že není důvod považovat se v tomhle ohledu za něco výjimečného. A přesto se nemůžu zbavit pocitu, že ty temné stíny jednou padnou na moji hlavu a že se mi stane něco hrozného. Žádná hudba, co jí na světě je, žádné světlo, smích ani úsměvy nemůžou zahnat ten strach. Ty stíny čekají a sledují mě jako nějaké kruté, hrbaté příšery ze zlého snu.

Bude mi šestnáct – a dodnes spím s rozsvícenou lampičkou. Vím, že je to směšné, ale je to silnější než já. Jedině Gavinovi to není k smíchu. Zdá se, že přesně ví, co cítím. Má to napsané ve svých černých očích.

A ty se mi taky neposmíváš, i když mě hubuješ, že nejsem dost veselá. Slibuju, že se budu snažit. Už se Tě nemůžu dočkat. I všech ostatních. Bude to nejbáječnější víkend mého života!

Tak to vidíš, jak jsem náladová. Žádný div, že mi taťka říká jojo.

Trisho, jestli už máš program svého nového představení, přivez ho, prosím Tě, s sebou. Jsem na Tebe moc pyšná a modlím se, abys i Ty mohla být jednou pyšná na mě.

S láskou Christie

Sladkých šestnáct let

Když jsem se ráno probudila, na nebi dosud visela těžká mračna, hnaná větrem od moře. Nemohla jsem v tomhle mimořádném dni ani dospat. Odhodila jsem růžovobíle povlečenou pokrývku, vyskočila z růžové, bíle puntíkované postele s baldachýnem a rovnou spěchala k oknu, abych se rozhlédla po pozemcích, které se rozkládaly mezi naším domem a hotelem. Venku se už usilovně činili zaměstnanci, co měli na starost okolí hotelu. Stříhali živé ploty, sekali trávu a ostřikovali chodníčky. Tu a tam byli k vidění hosté rozmlouvající spolu během ranní procházky. Mnoho našich hostů bylo staršího věku a přijížděli do hotelu Cutlerova Zátoka už po dlouhá léta. Pohlédla jsem doprava a spatřila oceán, jehož hladina se stříbřitě leskla jako mince. Na pláž se v honbě za potravou vrhali hladoví racci. Daleko na obzoru se proti šedému pozadí téměř ztrácel zaoceánský parník. Tolik jsem toužila probudit se do dne naplněného slunečním svitem. Těšila jsem se, že se bude moře třpytit tak, jak se ještě nikdy předtím netřpytilo, že budou paprsky slunce laskat okvětní plátky růží, narcisek a tulipánů a dodají listům stromů sytou jarní zeleň.

Když jsem byla malá, často jsem snívala o tom, že jsou hotel, okolní pozemky, pláže a oceán mojí vlastní říší divů, do níž jsem spadla jako Alenka do králičí nory. Všemu jsem dávala pošetilá jména, a dokonce jsem si představovala, že lidé kolem mě jsou zvířata oblečená do lidských šatů. Šéfkuchař Nussbaum byl starý lev a jeho synovec, dlouhokrký Leon, který pracoval jako pomocný kuchař, byl žirafa. Poslíčci, co pobíhali po hotelu, cupkali jako králíci a pan Dorfman, který se plížil hotelem s očima dokořán a dával pozor, zda všechno běží, jak má, jestli se někde nedějí nepravosti a někdo se nelajdá, byl stará sova. Dívala jsem se na portrét babičky Cutlerové a viděla v ní starou zlou čarodějnici. Dokonce i Richard a Melanie, skoro navlas stejná dvojčata strýčka Philipa a tety Bet, se obrazu bála a strašila mě, Jeffersona i sebe navzájem tím, že volala: „Babička Cutlerová si tě odnese!“

Třebaže mi mamka nikdy nevyprávěla žádné strašidelné podrobnosti, věděla jsem, jak hrozně s ní babička nakládala, když se vrátila zpátky do Cutlerovy Zátoky. Nikdy jsem nepochopila, jak mohl někdo opovrhovat mou krásnou a laskavou matkou. Jako malá holčička jsem občas stávala pod tím portrétem a pátrala v úzkých a tvrdých rysech babiččina obličeje. Snažila jsem se v něm najít stopy krutosti. Kdykoliv jsem kolem té podobizny prošla, sledoval mě pohled jejích studených šedých očí a já potom často mívala noční můry, v nichž babička Cutlerová hrála hlavní roli.

Portrét jejího manžela byl docela jiný. Dědeček Cutler na něm měl vychytralý úsměv. Úsměv, který mě pokaždé přiměl rychle se odvrátit a zkontrolovat, zda mám zapnuté všechny knoflíky. Matně jsem tušila, že provedl něco velice nepěkného babičce Lauře Sue a že výsledkem toho bylo narození mé maminky; ale co se přesně stalo, to mi opět nikdo neřekl. To všechno bylo součástí tajemné minulosti, chmurné a nešťastné historie rodiny Cutlerů. Tolik z jejího odkazu bylo drženo pod zámkem, pohřbeno ve složkách, co byly uloženy v kovových schránkách, nebo uzavřeno v zaprášených fotoalbech někde pod střechou, na půdě hotelu.

Stále ubývalo zaměstnanců, kteří si ještě pamatovali dědečka a babičku Cutlerovy, a ti, co zůstali, odmítali odpovídat na moje otázky a vždycky říkali: „Na to se zeptej maminky, Christie. To jsou rodinné záležitosti.“ Vypadalo to, jako by spojení slov „rodinné záležitosti“ bylo kódem pro přísně tajné. Naše hospodyně, paní Bostonová, která bývala hospodyní už za babičky Cutlerové, měla celou zásobu odpovědí, kdykoliv jsem se jí zeptala na cokoliv jiného, ale jakmile došlo na ony „rodinné záležitosti“, odbývala mě ohraným: „Buď ráda, že to nevíš.“

Proč bych měla být ráda? Mohlo to být skutečně tak zlé? Kdy už budu dost velká na to, abych se mohla dozvědět pravdu? Taťka říkával, že by pro mamku bylo příliš bolestné zacházet do podrobností spojených s ošklivými vzpomínkami, které by ji mohly nanejvýš tak rozplakat.

„Nechceš přece, aby maminka plakala, že ne?“ ptával se mě a já jsem vrtívala hlavou a snažila se na všechno to tajnůstkářství zapomenout.

Ale je těžké zapomenout na minulost zakletou ve stínech a neustále prosakující do slov, na minulost, která náhle mění úsměv ve smutek či strach, na minulost, která k vám promlouvá ze starých maleb a náhrobních kamenů vztyčených na starém hřbitově nad hroby Randolpha a Clary Sue. Někdy jsem mívala pocit, jako by mě bylo jen půl, jako bych měla teprve potkat svou druhou polovinu, která jednoho dne vystoupí z temnoty oněch stínů, co mě obklopují, a představí se jako skutečná Christie Longchampová.

Nic ve mně nevzbuzovalo tento pocit víc než vědomí toho, že téměř nic nevím o svém vlastním otci. Znala jsem jeho jméno – Michael Sutton – a z příruček ve školní knihovně jsem se dozvěděla, že býval známým operním pěvcem a že kdysi vystupoval i v Londýně a na Broadwayi. Jeho kariéra nakonec vzala velmi špatný konec a můj vlastní otec se stáhl do ústraní. Mamka o něm nechtěla mluvit. Nechtěla mi vyprávět, jak se do sebe zamilovali (dokonce natolik, že jsem z té lásky vzešla já), ani mi nechtěla vysvětlit, proč se na mě nepřišel nikdy ani podívat. Vždycky mi slibovala: „Christie, jednou ti to budu všechno vyprávět, ale až budeš dost velká na to, abys to dokázala pochopit.“

Hrozně jsem nesnášela, když mi lidé říkali něco takového. Kdy budu vlastně dost velká na to, abych dokázala pochopit, proč se do sebe dospělí zamilovávají a zase odmilovávají, proč se nenávidí a ubližují si, proč je babička Laura Sue, která bývala kdysi mladá a krásná, nyní celá pokroucená, zmrzačená a vyhaslá? Brzy mi došlo, že problém nespočívá v mém věku, nýbrž v tom, že pro mamku představuje minulost příliš bolestné a zraňující téma. Bylo mi jí líto, ale pomalu jsem začínala litovat i sebe. Měla jsem přece právo vědět… vědět, kdo vlastně jsem.

Hleděla jsem z okna. Vtom jsem si uvědomila, že se chvěju zimou, protože to červnové ráno bylo právě tak šedé a studené jako moje myšlenky. Zapnula jsem si vrchní knoflík kabátku pyžama. Dokonce i vrabčáci, kteří obvykle hopkali a předváděli se na telefonních drátech, se dnes zdáli podivně tiší, jako by věděli, že slavím šestnácté narozeniny, a chtěli vidět, jak budu reagovat na tu tmavou šeď oblohy. Nervózně si protřepávali křídla, ale dál se krčili na místě a civěli před sebe.

Zamračila jsem se na ně a složila ruce pod prsy, nahrbená přesně tak, jak to mamka neměla ráda. Nemohla jsem za to, co cítím. Taťka říkával, že jsem jako větrná korouhvička.

„Stačí se na tebe podívat a vím, jestli bude ten den hezky nebo ošklivě.“

Měl pravdu. Byla jsem průhledná jako okenní tabule.

Kdo chtěl, mohl mi vidět až do duše. A počasí skutečně vždycky ovlivňovalo moji náladu. Pokud soustavně pršelo, raději jsem se ani nedívala z okna. Dělala jsem, jako by venku bylo hezky, a jednoduše jsem ignorovala ťapkání kapek po střeše. Pokud záclonami pronikl sluneční paprsek a políbil mou tvář, rázem jsem otevřela oči a vyletěla z postele, jako by byl spánek vězením a denní světlo klíčem k jeho těžkým, železným dveřím.

Pan Wittleman, můj učitel klavíru, o mně říkal totéž. Když byl tmavý, zamračený den, vybíral záměrně těžké Brahmsovy a Beethovenovy skladby, zatímco bylo-li venku slunečno, přicházela na řadu svěží a radostná dílka Čajkovského anebo Liszta. Říkával, že mé prsty musí za deště vážit o deset liber víc.

„Ty jsi měla být květinou,“ poznamenal jednou a jeho těžká tmavohnědá obočí se stáhla k sobě. Svou hustotou trošku připomínala chlupaté housenky. „To, jak se otevíráš a zase uzavíráš.“

Věděla jsem, že si mě dobírá, přestože se tvářil vážně. Byl to přísný, ale tolerantní muž, jehož soukromé hodiny navštěvovala celá řada mladých lidí z Cutlerovy Zátoky. Mnoha nepatrnými náznaky mi dával najevo, že jsem jeho nejslibnější žačkou. Říkal mi, že doporučil mé matce, aby mě rozhodně přihlásila k přijímacím zkouškám na Juilliard v New Yorku.

Otočila jsem se, protože jsem zaslechla, jak můj mladší bratr Jefferson vyšel ze svého pokoje a namířil si to chodbou ke mně. Napjatě jsem sledovala, kdy se pomalu pohne klika u dveří. Dělalo mu ohromnou radost, když se mohl tiše vplížit dovnitř, zatímco jsem ještě spala, a začít mi s řevem skákat po posteli. Snad už stokrát jsem mu za to vynadala, jenže to bylo málo platné. Říkala jsem mamce, že výtvarníkům, kteří si vymysleli postavičku zlého Denise, musel můj brácha sloužit za předlohu.

Tentokrát ho překvapím. Dívala jsem se, jak se klika otáčí a dveře se kousek po kousku otvírají, aby mohl Jefferson po špičkách proklouznout dovnitř. V okamžiku, kdy se objevila jeho chodidla, jsem vzala za dveře a prudce je otevřela.

„JEFFERSONE!“ vykřikla jsem. Jefferson vyjekl, ale potom se rozesmál a vletěl do mé postele, kde se zachumlal pod deku. Byl dosud v pyžamu. Plácla jsem ho po zadku. „Říkala jsem ti, že s tím máš přestat. A zvykni si konečně klepat.“

Vystrčil hlavu zpod pokrývky. Byl úplně jiný než já. Nikdy jsem ho neviděla sklíčeného a taky se nikdy nerozčiloval na počasí, pokud mu vysloveně nebránilo dělat to, co si naplánoval. Dokázal si hrát venku v teplém, mírném deštíku právě tak jako za jasného slunečného dne. Jakmile se jednou zabral do světa své fantazie, nic mu nevadilo. Paní Bostonová ho musela vždycky čtyřikrát nebo pětkrát volat, aby ji uslyšel, a když jste ho vyrušili ze hry, zakabonil se tak, že z jeho safírových očí zůstaly jenom dvě tmavé štěrbiny, jimiž si vás zlostně měřil. Měl taťkův temperament, oči a postavu, ale mamčin nos a ústa. Jeho vlasy, které byly po většinu roku tmavě hnědé, v létě – zřejmě díky tomu, že trávil spoustu času na slunci – zesvětlaly, až měly takřka barvu mandlí.

„Dneska máš narozeniny,“ prohlásil; moje protesty zcela ignoroval. „Mám ti dát šestnáct na zadnici a jednu navíc pro štěstí.“

„To zrovna. Kdo tě k tomu navedl?“

„Raymond Sanders.“

„Víš co? Vzkaž mu, ať naseká sám sobě. Vypal z mojí postele a jdi si pěkně do svýho pokoje,“ nařizovala jsem mu.

„Chci se převlíct.“

Posadil se s přikrývkou složenou v klíně a upíral na mě zkoumavý pohled.

„Jaký myslíš, že dostaneš dárky? Asi to bude pěkná hromada. Na tu tvoji oslavu přijede tolik lidí,“ dodal s roztaženýma rukama, dlaně vzhůru.

„Jeffersone, není slušný přemýšlet o dárcích, které člověk dostane. Stačí, že všichni ti lidi vůbec přijedou. Někteří z pěkný dálky. A teď už mazej, nebo zavolám tátu,“ řekla jsem a ukázala směrem ke dveřím.

„Dostaneš hodně hraček?“ ptal se dychtivě, oči plné očekávání.

„To sotva. Je mi šestnáct, Jeffersone, ne šest.“

Zašklebil se. Vždycky se mu silně nezamlouvalo, když dostal k narozeninám místo hraček oblečení. To pokaždé otevřel krabici, na okamžik ulpěl pohledem na kousku oděvu, co v ní našel, a hned zase s nadějí spěchal k dalšímu balíčku.

„Co je na šestnáctých narozeninách tak důležitýho?“ zeptal se.

Odhrnula jsem si vlasy z čela tak, aby mi spadaly na záda, a posadila se do nohou postele.

„To, že když je holce šestnáct, lidi s ní začínají jednat jinak,“ vysvětlovala jsem.

„Jak?“ Jefferson měl v zásobě na tisíce otázek a dokázal tím svým „proč“ a „jak“ a „co“ přivádět lidi na pokraj šílenství.

„Prostě to tak je. Chovají se k tobě víc jako k dospělýmu člověku než jako k dítěti nebo miminu, jako jsi ty.“

„Já nejsem žádný mimino,“ protestoval. „Je mi už devět.“

„Jenže se tak chováš. Každý ráno se sem za mnou vplížíš a vřískáš mi tu jak pominutej. A běž se už oblíct na snídani,“ řekla jsem a postavila se. „Musím se osprchovat a vybrat si, co si vezmu na sebe.“

„Kdy přijede teta Trisha?“ zeptal se místo toho, aby odešel. Nejdřív se musel vyptat na hromadu různých věcí.

„Brzo odpoledne.“

„A Gavin?“

„Asi ve tři, ve čtyři hodiny. Spokojenej, Jeffersone? Můžu se už konečně oblíct?“

„Tak se obleč,“ řekl a pokrčil rameny.

„Nebudu se oblíkat před klukama,“ namítla jsem. Zakroutil pusou z jedné strany na druhou, jako by tu myšlenku musel nejdříve přežvýkat.

„Proč ne?“ zeptal se nakonec.

„Jeffersone! Už bys toho měl vědět dost na to, abys mi nemusel dávat takový otázky.“

„Já se oblíkám před mámou i paní Bostonovou.“

„Protože jsi ještě dítě. Vypadni už!“ Znovu jsem ukázala ke dveřím.

Jefferson se pomalu svezl z postele, ale potom se zarazil.

Stále přemítal o tom, co právě slyšel.

„Richard a Melanie se před sebou taky svlíkají a oblíkají,“ řekl. „A je jim už dvanáct.“

„Jak to víš?“ Vždycky mě zajímalo, co se děje u strýčka Philipa a tety Bet. Žili dosud ve staré části hotelu, tam, kde dříve bydlela babička Laura s Randolphem. Dvojčata měla nyní každé svůj pokoj, avšak až do letoška sdílela jeden společný. Příliš často jsem tam nechodila, ale pokud už jsem starou část navštívila, zastavila jsem se u zamčených dveří bývalého apartmá babičky Cutlerové. Doteď jsem neměla příležitost nahlédnout dovnitř.

„Viděl jsem je,“ řekl Jefferson.

„Ty jsi viděl Melanie, jak se oblíká?“

„Hmm. Byl jsem u Richarda, když si přišla půjčit jeho modrý ponožky,“ vysvětloval.

„Oni se dělí o ponožky?“ zeptala jsem se nedůvěřivě.

„Hmm,“ kývl Jefferson hlavou. „Měla na sobě jenom spoďáry a tady nic,“ ukázal si na hruď. Spadla mi brada. Melanie už začínala růst prsa.

„To je hrozný,“ řekla jsem.

Jefferson jenom pokrčil rameny. „Chystali jsme se jít hrát badminton.“

„Na tom nezáleží. Holka v jejím věku by se neměla producírovat polonahá před svým bráchou a bratrancem.“

Jefferson opět pokrčil rameny a hned ho napadlo zase něco nového. „Jestli dostaneš nějaké hračky, mohl bych si s nima večer hrát? Mohl?“

„Jeffersone, vždyť jsem ti říkala, že se žádnýma hračkama nepočítám.“

„A kdyby přece jenom?“ naléhal.

„Jo, můžeš. Pokud ovšem hned teď odejdeš,“ dodala jsem.

„Bezva,“ vykřikl a hnal se ke dveřím.

Právě v ten okamžik zaklepala mamka a otevřela dveře.

Můj bráška do ní div nevrazil.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Jefferson je právě na odchodu, abych se mohla oblíct,“ vysvětlovala jsem s očima zlobně upřenýma na svého bratra.

„Tak běž, Jeffersone. Nech svoji sestru na pokoji. Dneska nebude vědět, co dřív.“

„Christie mi slíbila, že si budu moct hrát s jejíma hračkama,“ prohlásil.

„S hračkama?“

„On si myslí, že dostanu k narozeninám hromady hraček,“ vysvětlovala jsem.

„A tak.“ Mamka se usmála. „Tak běž, Jeffersone, a obleč se, ať můžeš na snídani.“

„Jsem pirát,“ oznámil nám a zvedl ruku, jako by v ní držel meč. „Jó ho hó, tak mi nalejte rum,“ zvolal a vyběhl ze dveří. Mamka se zasmála a potom se ke mně s úsměvem obrátila.

Přistoupila ke mně, objala mě a políbila. „Všechno nejlepší, miláčku,“ řekla. „Tohle bude nádherný den.“ Viděla jsem jas v jejích štěstím zářících očích. S ruměncem ve tvářích byla krásná jako nějaká modelka ze stránek módních časopisů.

„Děkuju, mami.“

„Táta se šel osprchovat a oblíct. Chce, abychom ti náš dárek dali už u snídaně. Myslím, že se na tvoje narozeniny těší víc než ty sama,“ řekla a pohladila mě po vlasech.

„Já se nemůžu dočkat, až tady všichni budou,“ prozradila jsem. „Přijede teta Trisha, viď? Pořád to platí?“

„Ovšem. Volala včera večer. A říkala, že ti přiveze divadelní programy a spoustu dalších suvenýrů, které se nějak týkají divadla.“

„Už se nemůžu dočkat.“ Vytáhla jsem z šatníku světle modrou sukni a halenku s připínacím límečkem a krátkými rukávy.

„Možná by sis měla vzít teď ráno ještě nějaký svetřík. Je pořád trochu chladno,“ radila mi mamka, která se ke mně přidala, aby mi pomohla ustrojit se na oslavu. „Tohle ti bude moc slušet.“

Ukazovala na růžové šaty bez ramínek s výstřihem do srdíčka a nabíranou sukní přes vrstvenou krinolínu. Dostala jsem i lodičky a rukavice, jejichž odstín ladil s barvou šatů. Když jsem si ty šaty prvně zkoušela, měla jsem pocit, že v nich vypadám jako cvok. Měla jsem na ně příliš malá prsa, ale mamka mi k mému překvapení koupila vyztuženou podprsenku. Efekt, který přinesla, mi vyrazil dech. Mezi zdviženými prsy se mi vytvořila hluboká rýha. Zrudla jsem od hlavy až k patám. Můžu si něco takového vzít na sebe? Odvážím se toho?

„Začínáš vypadat tak dospěle,“ povzdechla si mamka a obrátila se ke mně. „Z mojí malé holčičky vyrostla mladá dáma. Než se nadějeme, skončíš střední školu a půjdeš na vysokou,“ dodala a znělo to melancholicky.

„Mami, já bych chtěla udělat to, co navrhoval pan Wittleman. Ráda bych se zúčastnila konkurzu na Juilliard nebo na Bernhardtku,“ řekla jsem a mamčin úsměv pohasl. Z nějakého důvodu měla z mého odchodu do New Yorku strach a příliš mě v mojí touze nepovzbuzovala.

„I mimo New York najdeš řadu dobrých konzervatoří – několik dokonce přímo tady, ve Virginii.“

„Ale mami, proč bych nemohla do New Yorku?“

„New York je příliš velký. Mohla by ses v něm cítit osamělá.“

„V New Yorku jsou největší příležitosti,“ opáčila jsem.

„Pan Wittleman si to myslí taky.“

Mamka se nechtěla přít. Místo toho nasadila svůj smutný výraz, sklopila něžné modré oči a svěsila hlavu. Bývala obvykle tak veselá a plná života, že vždy, když se nad něčím zasmušila, posedla mě zlá předtucha a zničehonic jsem cítila v srdci strašlivou prázdnotu.

„A kromě toho, mami, vždyť i ty jsi v New Yorku studovala konzervatoř. A teta Trisha taky… a podívej se, kam to dotáhla!“ připomněla jsem jí.

„Já vím,“ připouštěla neochotně mamka. „Já za to nemůžu, ale prostě o tebe mám strach.“

„Nebudu o moc mladší, než jsi byla ty, když ses musela začít starat o hotel.“

„Ano, miláčku, to máš pravdu, jenže mě se nikdo neptal, jestli se mi do toho chce, nebo ne. Nebylo to nic, o co bych stála, ale já neměla na vybranou,“ povzdechla si znovu mamka.

„Budeš mi vyprávět, proč jsi odešla z konzervatoře? Budeš?“

„Brzy,“ slíbila.

„A řekneš mi konečně pravdu o tom, jak se to má s mým vlastním otcem?“ naléhala jsem. „Jsem na to už dost velká?“ Mamka se na mě dívala, jako by mě viděla poprvé v životě. Potom se jí po rtech rozlil andělský úsměv. Prsty mi odčísla z čela pramínek mých zlatých vlasů.

„Ano, Christie. Dnes večer. Přijdu za tebou do pokoje a všechno ti řeknu,“ slíbila.

„Úplně všechno?“ ptala jsem se se zatajeným dechem. Mamka se zhluboka nadechla a přikývla. „Úplně všechno.“

Table of Contents

Prolog

Sladkých šestnáct let