Ladislav Beran

RAKEV BEZ NEBOŽTÍKA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran, 2018

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8188-6 (epub)

ISBN 978-80-243-8189-3 (mobi)

Nechtěla jsem, musela jsem, pane štábní

Na to, jak nebyl Písek ve třicátých letech velký, tu byla docela zajímavá a hlavně zatraceně čilá galerka, která uměla četníkům pořádně zatápět. Nebylo divu, že četnická pátračka měla od svého vzniku, tedy od prvního ledna roku devatenáct set dvacet osm, v osmatřicátém roce už slušně zaplněnou kartotéku zločinců. Každý delikvent v ní měl svůj foch a bylo si tak z čeho vybírat. Byli tu obyčejní příležitostní zlodějíčci, „udičkáři“, co kradli vystavené zboží pomocí malé pytlačky s vlascem a háčkem, byli tu sklepaři, půdaři, „mědínci“, co kradli barevné kovy, ale i bytaři a „vébaři“, tedy darebáci, kteří kradli kabáty po hospodách a ve vlacích. Své fochy tu měly i lehké holky z ulice, na trhu a v obchodech si musely dát ženské pozor na své peněženky, neboť sem najížděli kapsáři a kapsářky z celého okolí. Pátračka měla v evidenci i násilníky, sexuální devianty a vrahy, ale hlavně slušnou sbírku kasařů, což byla ta lepší sorta galerky. Byla tu velká vojenská posádka, 11. pěší pluk Františka Palackého, a tak nebylo divu, že bylo ve městě i několik veřejných domů, lidově řečeno bordelů. Pravda je, že ty bordely nemohly být od určitého roku vedené jako oficiální nevěstince, takže fungovaly navenek jako hodinové hotely.

Červené lucerny nad vchodem si ponechaly, a tak tu bylo četníky trpěno, s přimhouřením ne jednoho oka, ale obou, nejstarší řemeslo na světě. Nebylo divu. Četníci z pátračky tu měli své informátory, neboť většina lupu ze zlodějen končila právě zde, darebáci to tu uměli s holkama pořádně roztočit.

Jedním takovým štamgastem četnické pátračky byl kasař Vojta Sak, kterému galerka a četníci neřekli jinak než „Pytel“. Do Písku přišel začátkem ledna v sedmatřicátém roce z Prahy a bylo to ani ne měsíc poté, co si odseděl dva roky na Pankráci za káču udělanou v Mladé Boleslavi, kde ho chytil místní četník, strážmistr Kubal. Ten si ho ráno na nádraží všiml, že má na botách spoustu popela a je celý špinavý. Když ho přivedl na místní četnickou stanici a tam ho šácli, našli u něho spoustu peněz a Sak musel kápnout božskou, že tam udělal v jedné firmě „popelku“. Byl to už starý kasař ze staré školy, takže nijak nezapíral a ukázal četníkům z pátračky i tašku s kasařským nádobíčkem, kterou měl schovanou u nádraží v bedně na nářadí. Že se právě tenhle kasař z ničeho nic objevil v Písku, to se četníci z pátračky dozvěděli, až když jim přišly z Prahy jeho materiály. A nestačili se divit, co má tenhle nenápadný malý chlapík, který se na ně usmíval ze zločinecké trojdílky, za sebou. Hned za ním do Semic, kde měl Sak svoji sestru, vdovu Agátu Bednářovou, vyrazil štábní strážmistr Hřebejk, aby s ním hodil řeč a pozeptal se ho na zdraví. Pravdou je, že kasaře návštěva četníka nijak nepřekvapila. Ležel v posteli, kurýroval se z ošklivé chřipky horkým čajem s rumem a nebyl na tom zrovna moc dobře. Silně pokašlával a to ho pořádně zmáhalo. Když se ho zeptal Hřebejk na zdraví, mávl rukou.

„Jsem chabrus na plíce, pane štábní, ale Agáta se o mě stará, takže jsem vždycky za pár dnů fit.“

„Kdepak, Vojto, popel, to je na plíce svinstvo. To se pak nahledá. Opravdu jsi udělal devět popelek? Doufám, Vojtěchu, že sis nepřijel k nám udělat tu desátou!“

„Pane štábní, s kasařinou jsem definíto skončil. Vždyť já jsem si ze žádný popelky moc nenasušil. Jsem prostě takovej pechfógl. Vždycky mě četníci nebo páni inspektoři ze ,čtyřky‘ brzo lapli. Přijel jsem do Semic bez vercajku, zlodějnu jsem fakt pověsil na hřebík.“

„No, Vojtěchu, jestli to myslíš vážně, budu jen rád. Ale musím ti říct, že takových slibů už jsem od galerky slyšel, že by to vydalo na román,“ kývl štábní strážmistr Hřebejk kasařově sestře na grog a zapálil si cigaretu.

„Budu se sestrou, pane štábní, sedlačit. Je na to holka sama a v hospodářství je každá ruka dobrá. Sice má už jen kozu a nějaký ty králíky a slepice, protože jí před Vánocema pošla kravka. Chytla zánět, a než se tu objevil doktor z Písku, aby ji z toho dostal, tak dodejchala. Nějak už se tu spolu protlučem, viď, Agáto?“ rozkašlal se kasař a ten kašel se štábnímu strážmistru Hřebejkovi ani trochu nelíbil. Taky mu to dal hned najevo.

„Kašel máš, Vojto, jak vrchní soudní rada Žlábek z krajskýho soudu, ale ten tvrdí, že to má z doutníku a má záduchu. Já sice nejsem doktor, ale s tímhle buchcákem bys měl něco udělat a zajít k doktorovi. V Písku se objevili dva mladý páni doktoři, Kšanda a Kašič, a určitě by tě měli vidět, aby sis to sedlačení tady užil,“ podíval se Hřebejk na vdovu Bednářovou, která mu to odkývala.

„Ten tvůj kašel se mi, Vojto, vůbec nelíbí. Pár tuberáků už jsem ke Svatý Trojici ke Karvanovi vyprovodil,“ vypil Hřebejk grog a při odchodu vytáhl blok, nalistoval v něm telefonní čísla obou zmiňovaných doktorů a kladl selce na srdce, aby určitě některého z nich k bratrovi zavolala.

Jestli dala Agáta Bednářová na Hřebejkovu radu, to už se štábní strážmistr nedozvěděl. Pravdou je, že o kasaři Sakovi dlouho neslyšel a ani ho nikde ve městě nepotkal. První zmínka o Sakovi přišla až ke konci listopadu, když se štábnímu strážmistru Hřebejkovi doneslo na ucho, že se v hospodě na Drlíčově U Šímů objevil nový kasař, který tu svými historkami z kriminálů bavil celou hospodu. Podle popisu a přezdívky Pytel, kterou tu od galerky vyfasoval, Hřebejkovi došlo, že se nemůže jednat o nikoho jiného než o Vojtěcha Saka ze Semic, který se zřejmě vykurýroval a vyrazil z nedalekých Semic do města. Když s tímto zjištěním přišel Hřebejk za šéfem pátračky, ten se tomu nijak zvlášť nedivil. Vyndal z právě došlé pošty dožádání z pražské četnické pátračky a položil ho před Hřebejka.

„Tohle vás bude, Hřebejk, možná zajímat víc. Praha chce udělat Saka na alibi. Mají udělanou káču ve Smíchovským pivovaru. Jednu už jim tam před léty udělal.

Naštěstí tam neměli prachy, takže jestli to má Vojta Sak na triku, tak to asi ořval a můžeme se těšit, že brzo ji udělá tady nám. Blíží se Vánoce a znáte to, Hřebejk, tichá voda břehy mele…“

„Že by se vydal Pytel na káču až do Prahy? Mně se dušoval, že s kasařinou skončil, zlodějnu pověsil na hřebík a bude sedlačit,“ opsal si Hřebejk datum, na které mu měl Sak potvrdit své alibi, ale moc si od toho nesliboval, protože mu došlo, že to mu jeho sestra Agáta určitě potvrdí.

Do Semic se vydal štábní strážmistr na „bedárovi“ ještě ten den a vzal si s sebou strážmistra Kovaříka.

Kasaře našli opět v posteli. V duchně nebyl pomalu vidět.

„Vojto, jdu se tě poptat na zdraví, a když už jsem tady, tak bych rád věděl, kdes byl pětadvacátýho,“ spustil na kasaře Hřebejk a tentokrát odmítl grog, nabízený jeho sestrou Agátou.

„Pětadvacátýho? Agáto, kde jsem byl, nevzpomeneš si?“

„Kde bys byl, Vojto? Byls se mnou doma. Možná že sis zaskočil do města k Šímovým na jedno, ale hned jsi sypal domů. Na pětadvacátýho máš, Vojto, přece alibi,“ odpověděla za kasaře jeho sestra a šla si ven po práci.

„Snad nebyla někde udělaná nějaká káča, pane štábní?“ vyhrabal se kasař z duchny a posadil se na posteli.

„Byla, Vojto, byla. Jinak bych tu nebyl. Zrovna tam, co to moc dobře znáš. Někdo se podíval Smíchovskýmu pivovaru do popelky.“

„A kurva! No to je mně těch pivovarskejch líto, pane štábní. Takže proto si na mě páni četníci v Praze vzpomněli?“

„Už je to tak, Vojto. Pivovar si nárokuje u pojišťovny Slávie dost velkou škodu. Deset tisíc na popelce a dvě stě tisíc na hotovosti. Ten, kdo tu káču udělal, ten si za tu škodu pěkně posedí,“ blafoval Hřebejk a neušlo mu, že kasař zbledl jako lilie.

„Že by tam byl tentokrát opravdu takovej majlant, pane štábní? Když jsem ji udělal já, tak tam bylo slabejch padesát a i o ty jsem druhej den přišel, když si pro mě přišel pan poručík Gajer z pátračky.“

„Asi tam ten majlant byl, Vojto, když nám to z Prahy četníci takhle napsali. Ale znáš to, jak to chodí. Kdoví, kdo se k tý rozpáraný popelce dostal jako první a jak si moh nakonec na účet toho, co ji udělal, pomoct. To máš tak, Vojtěchu, lidi jsou dneska všelijaký a příležitost vždycky dělá zloděje,“ pokračoval Hřebejk v blafování a strážmistr Kovařík, kterému to okamžitě došlo, jen tak prohodil, že bejt pachatelem, sedět by ten kriminál za tuhle popelku rozhodně nechtěl. S tím také oba četníci ze Semic odjeli, ale určitá pochybnost o alibi kasaře Vojtěcha Saka v nich zůstala.

To, že se naplní slova štábního kapitána Votruby a v nejbližší době se podívá s výjezdem pátračky na rozpáranou popelku, se stalo už desátého prosince. Nějaký šikovný kasař si na ni odskočil v noci do mirotické kampeličky a slušně se tu napakoval. Jen co se tu výjezd četnické pátračky objevil, zděšený pokladní Albrecht jim sděloval, že se ztratilo sto padesát tisíc a nabitá pistole.

„Na nic jsem, pánové, nesahal, protože vím, jak je pro vás, páni četníci, každá maličkost důležitá,“ vedl je pokladník do kanceláře, kde byly v popelu dvoje stopy po obuvi a na rozpárané velké popelce bylo z boku vidět, že tu byl na ní opravdu pan kasař, který se s ní asi dlouho nepáral. Nejvíc tu práci kasaře ocenil technik pátračky praporčík Číp, který, když si vyfotil stopy v popelu, při pohledu na trezor nešetřil na adresu kasaře chválou.

„Pane štábní, klobouk dolů, tuhle popelku opravdu udělal číman, kterej moc dobře věděl jak na to. Podle řezu to musel bejt jó slušnej niklštál, kterej tu popelku rozpáral jak krabičku od sardinek. Moc slušná práce, pane štábní, toho kasaře bych rád poznal.“

„Čípe, myslím, že budete mít brzo možnost. Jen co se vrátíme do Písku, tak si sjedete s Hřebejkem do Semic pro kasaře Saka a pro jeho sestru Agátu. Moc bych za to nedal, že tu byla na tý kampeličce s ním. Bylo by moc fajn, kdybyste tu, Čípe, po nich našel nějaký ty jejich palečky,“ rozhlédl se šéf pátračky kolem sebe a začal se vyptávat pokladního Albrechta, co tak podle něho mohli mít pachatelé v ruce.

„No, jak na to koukám, pane štábní, tak to vypadá, že se jim líbila tahle zelená váza, ta byla na stole a je postavená u dveří, asi jim vadila tahle skříň, takže ji odtáhli od zdi. A určitě museli mít v ruce tuhle flašku rumu, protože v ní byla dobrá půlka a je prázdná,“ velice ochotně spolupracoval s četníky pokladní Albrecht a technik praporčík Číp už na tom začal pracovat. Byla na něm vidět spokojenost, neboť mu lezly z těchto označených věcí palečky jedna radost.

Přestože šéf četnické pátračky štábní kapitán Votruba při ohledání místa činu prohlásil, že si po návratu do Písku sjedou Hřebejk s Čípem pro kasaře Saka do Semic, proběhlo vše po příjezdu na pátračku zcela jinak. Zavolal si oba k sobě do kanceláře a oznámil praporčíku Čípovi, že vyrazí druhý den ráno do Prahy na Poznávací úřad se zajištěnými otisky, aby je tam nejdřív porovnali s otisky Saka, a teprve když to sedne, tak si pro něho sjedou.

„Dokud nebudeme mít, Hřebejk, na toho kasaře broky, tak do toho nepůjdeme. Stejně si myslím, že by bylo lepší nějakej ten čas počkat, až začne Sak ty prachy z kampeličky utrácet, a tvářit se, že ho vůbec nepodezříváme. Budeme si sem tahat na pátračku známý firmy, aby si myslel, že…“

„Kromě jednoho kasaře, pane štábní, bohužel všichni sedí, ale souhlasím s váma. Mě teď napadla taková pitomost. Jestli má Sak v tý mirotický kampeličce prsty, čemuž už začínám docela věřit, tak bych za to moc nedal, že první, co si ty dva pořídí za ty ukradený prachy, bude kráva,“ vzpomněl si štábní strážmistr Hřebejk na slova Saka při jeho první návštěvě v Semicích. A když začal podrobně vysvětlovat proč, šéfovi pátračky se to začalo zamlouvat.

Druhý den vyrazil praporčík Číp hned prvním vlakem do Prahy do Poznávacího úřadu na oddělení daktyloskopie se zajištěnými palečky z mirotické kampeličky. A už krátce po poledni volal šéfovi četnické pátračky, že mu z daktyloskopie potvrdili naprostou shodu sejmutých a zajištěných palečků v mirotické kampeličce s již odebranými otisky Vojtěcha Saka a že se nejbližším vlakem vrací do Písku. Když se o tom dozvěděl štábní strážmistr Hřebejk, spokojeně si zamnul ruce a vyrazil do města po hospodách. Samozřejmě že skončil na Drlíčově v hospodě U Šímů a na koho tam nenarazil? U stolu štamgastů seděl kasař Vojta Sak a podle tácku, kde měl samou čárku, to vypadalo, že si dával opravdu bene. Hřebejk to nijak nekomentoval, nechal si u výčepu natočit pivo, a jen co ho vypil, odešel, neboť mu šlapka Bobina dávala očima najevo, že by s ním ráda hodila řeč. Ani ne za deset minut ho dohonila u kostela a hned to z ní vypadlo.

„Není někde, pane štábní, udělaná nějaká káča? Pytel si U Šímů dává bene a mává stovkama. Sice říká, že prodali se ségrou pár korců pole u hřbitova, ale nikdo tomu moc nevěří. Mám vám ho, pane štábní, prubnout? Třeba bych z něho něco za rohem dostala,“ naznačila Bobina rukama soulož a hodila hlavou k průjezdu na dvůr biografu, kam si vodila kunčofty lačnící po sexu.

„Ani ne, Bobino, tohle nech na mně, já bych si ho rád vychutnal. Byla udělaná kampelička v Miroticích a vypadá to, že v ní má Pytel pazoury, tak nám ho nevyplaš!“ strčil Bobině do ruky krabičku zorek, ona si šla stoupnout na svůj štafl před hospodu U Zelených a Hřebejk se vrátil na pátračku. Za to, že si četníci z pátračky počkají na vychutnání Vojtěcha Saka víc než týden, mohly dvě kočující cikánské bandy, které se opět objevily na Miroticku, kam jim je přehnali četníci z Příbrami, a které tady řádily jak černá ruka. Četníci je hledali po lesích a měli tak o práci postaráno, neboť to bylo jedno přepadení usedlosti za druhým. Pátračka se jim dostala na kobylku až kolem Vánoc, kdy jich část pochytala a strčila je do basy v Písku. Pravdou je, že štábní strážmistr Hřebejk naléhal na šéfa pátračky, aby se hned vlítlo na kasaře Saka, ale štábní kapitán Votruba ho umravnil.

„Hřebejk, já vím, že jste na Vojtu natěšenej, ale za dva dny je Štědrej den, nebudeme ho kazit Pytlovi ani nám. Kasař nám neuteče. Dojedeme si pro něho do Semic až po svátcích. Kampelička o prachy nepřijde, ta je dobře pojištěná,“ rozhodl šéf pátračky, i když se to štábnímu strážmistru Hřebejkovi nelíbilo. A pro kasaře Vojtu Saka se jelo s plnou parádou brzo ráno hned po druhém svátku vánočním.

Přítomnost četníků na dvoře Agáty Bednářové v Semicích se neobešla bez zvědavých sousedů. Do domu šel štábní kapitán Votruba se svým zástupcem, štábním strážmistrem Kubíkem, a štábní strážmistr Hřebejk si to zamířil rovnou do chléva. Stačil mu jediný pohled a hned vyšel ven a přišel oznámit šéfovi pátračky, že je v chlévě stračena.

Po příjezdu na četnickou pátračku si vzal štábní strážmistr Hřebejk kasaře Vojtu Saka a štábní kapitán Votruba si vzal k sobě Agátu Bednářovou. Hřebejk se zeptal Saka, jestli udělal kampeličku v Miroticích, ale ten se jen uchechtl.

„Pane štábní, já jsem těch popelek udělal, že už si to fakt nepamatuju. Kde ty Mirotice vlastně jsou? To mi nic neříká.“

„Já ti, Vojto, pomůžu. Narodil se tam malíř Mikoláš Aleš. Zase nic?“ nechával si Hřebejk hlavní trumfy v rukávu a opravdu si kasaře vychutnával.

„Jo, to mi něco říká, pane štábní. To je ten, co namaloval Žižku na koni?“

„Tak vidíš, že si, Vojto, vzpomínáš. A což takhle ten Smíchovskej pivovar, ten jsi, Vojto, neudělal?“

„Ale no tak, pane štábní, o tom už jsme spolu hovořili. Na to mám betonový alibi. Nemáte tam něco jinýho?“

„A víš, že mám, Vojto? Ale o tom si spolu popovídáme, až si v separaci vzpomeneš na tu vybílenou mirotickou kampeličku. Že jsi to ty, Vojto, dám ti jednu nápovědu. Mikoláš Aleš ji neudělal,“ odvedl Hřebejk kasaře do separace a vydal se do kanceláře šéfa pátračky. Jen co otevřel dveře, uslyšel plačtivý hlas Agáty Bednářové, jak říká šéfovi pátračky:

„Nechtěla jsem, musela jsem, pane štábní. Já vím, že to je velkej hřích, ale Vojta jinak nedal, že mu musím jít s tou káčou pomoct a že budu hlídat. Vojta mi řek, že už to smradlavý horký kozí mlíko na ty svý plíce pít nebude, že chce, aby se koupila nová kravka. A kde bych já vzala na novou stračenu prachy! Ta stojí dneska majlant, pane štábní, a ten jsem neměla. Když se Vojta vrátil z Prahy, kde udělal tu káču v pivováru, tak přijel celej naštvanej, že tam nic nebylo,“ řekla Bednářová na bráchu víc, než musela, a rozbrečela se. Šéf pátračky se podíval na Hřebejka a ten jen vyvalil překvapením oči. Bednářová si vysušila oči kapesníkem a hned pokračovala.

„Do Čimelic jsme jeli vlakem a do Mirotic jsme šli v noci pěšky. Přespali jsme v Čimelicích ve stodole na seně v hospodě Na Hvížďalce a pak jsme šli na vlak. Jinak tu stračenu jsme přivedli od sedláka ze Selibova teprve včera a dali jsme za ni tři tisíce,“ vysypala ze sebe Bednářová jedním dechem a bylo na ní vidět, že je ráda, že to má za sebou. To četníkům stačilo, a když řekl šéf pátračky Bednářové, že jako sestra nemusí do protokolu ke svému bratrovi vypovídat, viditelně si oddechla.

„To, že Vojta ty Mirotice udělal, to my už máme, Agáto, nějakou dobu potvrzeno, protože tam nechal na místě svoje palečky. O tu kravku samozřejmě přijdete, protože je koupená z kradenejch peněz, ale to už my zařídíme. Tam, kam Vojta půjde, tam mu určitě kozí mlíko dávat nebudou,“ dorazil šéf pátračky Bednářovou a opět přišel ke slovu kapesník, protože se sestra kasaře dala do breku a začala vyprávět, že její bratr je opravdu chabrus na plíce a celé noci prokašle. Štábní strážmitr Hřebejk měl na jazyku, že to má její bratr z těch vykradených popelek, ale raději to spolkl.

„No a teď nám ještě řekněte, Agáto, kde má Vojta schovanej ten kasařskej vercajk a kde je zbytek peněz z tý kampeličky, nebo vám zafedrujou chalupu a to byste určitě nechtěla!“ ozval se štábní kapitán Votruba a to na Bednářovou zapůsobilo.

„Proboha, to ne! Peníze uložil Vojta na knížku v Živnobance. Tak něco si nechal, aby měl na pivo, ale vkladní knížka je na heslo STRAČENAa má ji schovanou v komoře v pytli se šrotem. Kde má vercajk, to opravdu nevím. Vojta vám to neřek? Mně říkal, že ho zahodí do vody, že už na další popelku nikdy nepůjde.“

„Jo, tak to mně říkal Vojta taky a nakonec udělal kampeličku v Miroticích,“ poznamenal Hřebejk, vstal od stolu a odvezli s technikem Bednářovou zpátky do Semic, neboť mu řekla, že nestačila ráno podojit stračenu.

Ze Semic se vrátili na pátračku s vkladní knížkou, na které bylo uloženo sto třicet tisíc, spolu s dokumentací, kterou na místě pořídil technik pátračky. Výslech kasaře Vojtěcha Saka si nechali šéf pátračky a štábní strážmistr Hřebejk až po obědě v hostinci U Husy, kde si dali obligátní svíčkovou, která byla vyhlášená po celém Písku. Když si štábní strážmistr Hřebejk došel pro kasaře Saka do separace, bylo po zapírání.

„Tak jo, pane štábní, tu kampeličku v Miroticích mám. Neříkal jsem vám, že jsem pechfógl? A jestli můžu prosit, pane štábní, Agátu do toho tahat nebudu, to na mně nechtějte. Když už jsem kápnul božskou, mám i ten Smíchovskej pivovár. Přísahám ale, že tam fakt nebyla koruna! Jen samý lejstra. Věříte mi to?“

„Tak tohle ti, Vojto, opravdu věřím. Pojď ke mně do kanceláře, bude se papírovat a musíme to spolu nějak šikovně napsat, aby v tom ta tvoje ségra nelítala s tebou. Jo a ještě ten vercajk, Vojto, ten nebudeš už teď potřebovat, když...“

„Kdybyste mě zabil, pane štábní, kdoví, kde je mu konec! Když jsme šli z nádraží kolem Šarláku, hodil jsem tu tašku ze stavidla do rybníku. Agátě jsem slíbil, že s kasařinou opravdu končím, když budu mít na starý kolena slušně nasušíno,“ povzdechl si kasař a i tohle mu štábní strážmistr Hřebejk uvěřil.

Table of Contents

Nechtěla jsem, musela jsem, pane štábní