Stanislav Češka

SMRT MALÉ BLONDÝNKY

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2018

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8190-9 (epub)

ISBN 978-80-243-8191-6 (mobi)

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Knihu bych si dovolil také věnovat památce pana kapitána Františka Blaháka, který se jako vyšetřovatel Krajské správy SNB Brno (samozřejmě se všemi svými kolegy z krajské a okresní správy tehdejší SNB a z tehdejšího obvodního oddělení VB Pozořice) významně podílel na rychlém, úspěšném a brilantním vyřešení skutečného případu, který se stal inspirací této knize.

Román bych také rád věnoval Šlapanicím, městu nedaleko od Brna, ve kterém jsem strávil prvních čtrnáct let svého života a dodnes se sem rád vracím. Vychodil jsem zde základní školu a naší třídní, která nás vzdělávala (nejen) v češtině, paní učitelce Holmanové, mohu děkovat za to, že mi dala v hodinách českého jazyka základy, díky kterým mohly vzniknout moje dnešní romány.

A v neposlední řadě bych tuto knihu chtěl také věnovat památce tehdy šestileté šlapanické holčičky, o jejíž tragické a nesmyslné smrti tento příběh vypráví. Kéž by se podobné tragédie nikdy neodehrávaly.

Rád bych také poděkoval:

Panu plukovníku Luďku Blahákovi z SKPV Brno za cenné informace o případu, který mě inspiroval k napsání této knihy, a o postupu vyšetřování tohoto případu.

Emeritnímu vrchnímu komisaři Vladimíru Matouškovi za upřesnění toho, jak pracovala Veřejná bezpečnost v 80. letech, jak fungovala tzv. Operačně-taktická evidence a za spoustu historek z jeho dlouhé policejní praxe. Některá Laďova vyprávění jsem použil jako inspiraci pro popis služební kariéry Standy Berky.

Panu Josefu Kopeckému z Městského úřadu Šlapanice za laskavé poskytnutí dobových materiálů o kriminálním případu, jenž byl inspirací této knihy, a informací o místopisu Šlapanic z 80. let.

Výslovně bych si však dovolil zdůraznit, že jakékoliv případné nepřesnosti v zobrazení práce kriminalistů jdou výlučně na můj vrub a jsou daní za literární ztvárnění daného tématu.

Román, který právě začínáte číst, je inspirován skutečným případem vraždy, který úspěšně vyřešili v 80. letech minulého století kriminalisté z brněnské mordparty. Samozřejmě za pomoci svých kolegů z okresní kriminálky Brno-venkov a tehdejšího obvodního oddělení v Pozořicích.

Tam, kde postavy románu mají své skutečné předobrazy, jsem změnil jejich jména a občas i povolání. Stejně tak jsem změnil dobu, kdy se tento případ odehrával. Pokud vás bude blíže zajímat, „jak to bylo doopravdy“, nepřehlédněte krátký doslov v závěru knihy.

Nadporučík Stanislav Berka je samozřejmě postava fiktivní, ostatně stejně jako ostatní policisté, tehdy samozřejmě příslušníci VB, vystupující v románu. I když jsem si občas dovolil malou inspiraci skutečnými kriminalisty.

V každém případě si však dovoluji navíc zdůraznit, že i když je tento příběh založený na skutečných událostech, určité postavy, charakterizace, události, dialogy a místa byly více či méně zbeletrizovány, případně vymyšleny pro účely literárního příběhu.

S ohledem k takové beletrizaci nebo literární fikci je jakákoliv podobnost se jménem, skutečným charakterem nebo historií jakékoliv osoby, živé či mrtvé, jakéhokoliv produktu či výrobku, jakéhokoliv tvora, věci či objektu, případně skutečné události dána pouze literárním zpracováním a nemá v žádném případě popisovat, případně odrážet jakoukoliv skutečnou postavu, charakter, historii, výrobek, věc nebo objekt.

1

Šlapanice, červen 1988

Vedl ji za ruku, kolem nich pobíhal její pes a ona pořád mluvila a mluvila.

Skoro ji neposlouchal. A vlastně mu tím svým brebentěním šla čím dál víc na nervy.

Na jedné straně jej tak rozčilovala. Na druhé straně jej ovšem vzrušovala, až to začínalo být nesnesitelné. Už dlouho neměl děvče. Ulevit si sám, to nebylo ono. A vlastně ani nevěděl, proč právě ona. Líbily se mu dosud spíš zralejší ženy. Nebo spíš mladé dívky, které vypadaly starší, než opravdu byly. Tohle šestileté děcko mu padlo do oka, ani nevěděl jak. Znal ji už dříve, víceméně od vidění.

Když ji nyní pozoroval, jak kolem pochoduje drobnými krůčky sledovaná svým psem, napadlo jej znovu, jestli se to s tak malou holkou přece jen nedá nějak udělat. Jestli se do ní může vůbec dostat. Hned si znovu řekl, že asi těžko, ovšem pobavit by se s ní mohl určitě. Proč ne.

Krátce mu blesklo hlavou, že jí se takové pobavení nemusí líbit. Co bude dělat pak?

Na chvíli v duchu znejistěl a napadlo jej, jestli by se neměli obrátit zpět.

Rozhlédl se kolem sebe a nikoho v té chvíli neviděl. Tak si řekl, že si s dívčinou nelibostí teď nebude dělat hlavu a uvidí se pak. Až přijde na věc.

Vyšli z parku, přešli silnici a pokračovali krátkou ulicí do mírného kopce. Ulice se stáčela v pravém úhlu doleva a vpravo kolem krajního domu pokračovala rovně, mírným stoupáním úzká pěšina vedoucí k místnímu JZD.

Když zamířil k té pěšině, ucítil slabý odpor z její strany, jak ji držel za ruku.

Nejistě se na něj zadívala a on jí co nejmileji řekl: „Neboj, znám tam pěkný plácek, kde si můžeme sednout, povídat si a bude nám dobře. Bude se ti tam fakt líbit. To ti slibuju.“

Zastavila se a chvilku s nejistým výrazem v tváři přemýšlela, až začal mít strach z toho, aby se třeba nerozeřvala a neupoutala na ně pozornost v okolních domech.

Po chvilce však naštěstí souhlasně pokývla hlavou a řekla: „Tak jo.“

Pokračovali dál po pěšině.

Pomalu cítil, jak v něm roste hladina vzrušení. Začal se potit na čele a musel zhluboka dýchat, aby se ovládl.

Ta malá se na něj tázavě podívala a trochu zacukala rukou, za kterou ji držel, jako by chtěla utéct.

On se na ni podíval, snažil se ovládnout a co nejmilejším a nejklidnějším hlasem se ji snažil chlácholit: „Neboj, už tam budeme. Určitě se ti to bude líbit.“

Nakolik mu uvěřila, těžko říct. V každém případě se však přestala vzpírat.

Úzká pěšina vedla mezi svahem vpravo a plotem zahrady vlevo.

Konečně došli na konec zahrady. Plot se tu lámal v pravém úhlu doleva a z dlaždiček, kterými byla vyložená cestička pokračující dál vzhůru k areálu JZD, odbočovala mezi stromy nepříliš udržovaného sadu v trávě vyšlapaná pěšina.

Dobře to tu znal, protože sem občas chodíval na švestky a ořechy.

Věděl, že tam po pár metrech je takový travnatý plácek ze všech stran obklopený křovinami, na který je sotva vidět za světla, natož pak teď, už skoro za tmy.

2

Vzrušení, které cítil, už skoro nemohl vydržet. Podíval se dolů. Naštěstí přes semišové sako nebylo vidět vyboulené kalhoty v rozkroku. Měl ho tvrdého, až to bylo nepříjemné. Už to prostě nemohl vydržet. Bodejť by také mohl, když holku už fakt neměl, ani nepamatoval.

Když došli na travnatý plácek, vzal děvčeti z ruky vodítko psa. Rozepjal karabinu na vodítku, jeho řemínek omotal kolem jednoho ze stromů, protáhl jej smyčkou poutka vodítka a znovu je připjal psovi k obojku, aby ten čokl nepobíhal kolem a neprozradil je.

Jen doufal, že to psisko nezačne štěkat. Pak by se ta holka určitě přidala se svým řevem a on by nevěděl, koho z nich umlčet dřív.

Znovu mu blesklo hlavou, jestli se na to nemá radši vykašlat.

No jo, jenže kdyby tu holku teď nakrásně pustil, ona si tenhle zážitek určitě nenechá pro sebe. A on bude mít stejně problémy.

Kdepak, když už ji dovedl sem, nemá cenu přestávat.

On si udělá dobře a nějak to dopadne.

A ona? Ta malá holka? Její chyba. Neměla s ním chodit. Kdyby šla domů, nebyli by tady.

Když uvázal psa, přitáhl si tu holku k sobě, zajel jí rukou pod kalhoty. Pod nimi měla punčocháče. Hmátl dovnitř do nich a nahmatal tam kalhotky. Začal ji přes ně hladit v rozkroku a kolem na stehnech.

Ona se nejprve uchichtávala. Myslela si, že to je nějaká legrace.

Potom se s ní posadil do trávy a začal jí vysvlékat kalhoty.

Ona se ještě pořád uchechtávala, ale už tak nějak nuceně. Když jí kalhoty stáhl ke kolenům, dal se do stahování jejích punčocháčů. Už byl celý nedočkavý, aby ji viděl dole nahou.

Ona však začala pofňukávat a špitla, aby ji pustil, že se jí to už nelíbí. Že chce jít domů.

Pes vytušil, že se děje něco zlého, polekaně se schoulil do trávy a tiše je pozoroval.

Když viděl, že pes se klepe strachem a nehrozí, že by štěkal, už docela surově jí zajel rukou do volných kalhotek. Zatím jí je nechal oblečené, tak se mu to líbilo víc. Holka před ním ležela od půlky těla polonahá, začala se strachy třást a tiše jej prosila, aby ji pustil i s pejskem domů.

Když si ji mlčky prohlížel a na chvíli z ní sundal své ruce, sáhla po punčocháčích a začala si je znovu natahovat.

On jí punčocháče vytrhl z rukou, dal jí pěstí rukou několik ran do hlavy a zasyčel na ni, aby zmlkla. Potom ji kopl dole do břicha, přitiskl na záda, klekl si na ni, jednou rukou jí stiskl krk a druhou si ho začal honit. Ona se však pod ním mrskala a on ji tak nebyl schopný udržet v klidu a přivést se k vyvrcholení. Naštvaně ji proto oběma rukama pevně chytil za krk.

Ona se mu snažila bránit, jenže síly ani ne šestileté dívky a dospělého mladého muže byly prostě nesouměřitelné. Když se pořád trochu cukala a snažila se jej poškrábat, sevřel své ruce kolem jejího krku co nejpevněji.

Ona najednou znehybněla…

3

Brno-Bystrc, současnost

Vypadalo to na moc pěkný páteční večer, který si uděláme s mojí partnerkou Luckou.

Nejprve se na stole ocitl parádní kousek Lucčina kuchařského umění, kapr pečený na jablkách, mandarinkách a oříšcích, k tomu Lucčiny opékané bramborové plátky, kterých bych se mohl ujíst. Jako aperitiv jsme si dali stopečku voňavé slivovice od známého z podhůří Bílých Karpat. Jídlo jsme potom zapíjeli neméně voňavým sauvignonem od jiného známého z malebného jihomoravského Nechvalína.

Pochutnali jsme si náramně. Jak velela naše domácí tradice po takovém dobrém jídle, vložil jsem potom do Lucčiných rukou láhev vína a pár sklenic a Lucku i s jejím nákladem vynesl do patra mé vily, kde jsme měli pohodlnou ložnici, přímo vyzývající ke všem činnostem, jaké se v takové místnosti konávají.

Lucku jsem si pomalu a labužnicky vysvlékl, ona zase provedla totéž mně a potom jsme si pomalu a důkladně vysvětlili, jak se i po letech pořád milujeme.

Za okny už byla tma, když jsme pomalu oddychovali, sem tam usrkávajíce víno. Pokud se tak nedělo a naše sklenice s vydařenými plody vinné révy spočívaly na nočním stolku, spočívala i Lucka, ovšem pohodlně rozložená na mé mužné hrudi.

Při jednom z těchto mně, co si budeme povídat, náramně příjemných spočinutí se má vyvolená o mě opřela zlehka lokty a dala mi tak možnost výhledu na svá ne zrovna velká, ovšem náramně pěkně tvarovaná ňadra.

Když jsem se chtěl mlčky a zasněně kochat výhledem, který se mi právě naskytl, Lucka na mě upřela svá, pro mě stále a pořád neodolatelná kukadla, koketně zamrkala svými dlouhými řasami a položila mně otázku, která mě v takové chvíli docela překvapila: „Proč jsi mi nikdy nevyprávěl o tom, co jsi dělal ještě v dobách, kdy jsi byl příslušníkem Veřejné bezpečnosti? A vlastně nejen Veřejné bezpečnosti, také později policie?“

Pobaveně jsem na svoji lásku zabrejlil: „To myslíš, že před tebou něco tajím, jelikož jsem dělal něco nevhodného? Třeba taky ,mlátil studenty‘?“

Lucka přikývla a špitla: „Mlátil studenty? To zrovna ne, ale mě by opravdu zajímalo, co jsi tehdy vlastně dělal? Jaká byla tehdy tvá práce? Jaké kriminální případy jsi řešil. Můžeš mi třeba povykládat o nějakém zajímavém případu z té doby?“

Zálibně jsem se zadíval znovu na Lucčina ňadra, ona dobře viděla, kam čumím, tak jako koketně vzdychla, jak to perfektně uměla a věděla, že se mi to líbí, ještě se trochu nade mnou vyšponovala a zaprosila: „Nenech se přemlouvat, prosím. Potom můžeme zase pokračovat v tom, co jsme dělali před chvilkou.“

Já si vzdechl, protože se mi chtělo právě pokračovat v tom, co jsme před chvilkou tak úspěšně dělali, ale Lucčina prosba ve mně vzbudila vzpomínky na mládí, které už je holt nenávratně v háji.

A tak jsem si vzpomněl na jeden smutný případ vraždy malé holčičky v mých rodných Šlapanicích.

V té době už jsem v tomto nevelkém městě na východním okraji Brna dávno nežil, protože jsem se s rodiči přestěhoval do Brna, už když mi bylo čtrnáct let. Pravda, to přestěhování nebylo úplné, jelikož jsem se nemohl rozloučit s místní základní školou a jejími učiteli a spolužáky. Takže jsem víc než rok byl za exota, protože jsem z Brna dojížděl do šlapanické školy.

Pak, když jsem povyrostl, do rodných Šlapanic jsem už pouze občas jezdíval na náš rodinný hrob na místním hřbitově. Ani ve snu mě však nenapadlo, jaká smutná událost mě do Šlapanic přivede hned na začátku mého působení u jihomoravské krajské kriminálky…

Table of Contents

1

2

3