Marek Skřipský

VÁLKA INSPEKTORA RÁDLA

Pyrrhovo vítězství

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Marek Skřipský, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8192-3 (epub)

ISBN 978-80-243-8193-0 (mobi)

Pyrrhovo vítězství

říjen 1940

Diskrétní prostředí útulné kavárny Daliborka poskytovalo trojici odbojářů dostatek soukromí i relativního bezpečí. Nenápadný podnik patřil člověku, který byl před válkou československým důstojníkem a nyní působil v odbojové organizaci Obrana národa. Spolu s Janem Rádlem a Petrem Brázdou u jednoho ze stolů vysedával šedivý starý muž. Mírně nahrbený penzista se jmenoval Vojtěch Pešat, přičemž sedmdesátku překročil už před dvěma lety. Doktor Pešat pracoval před odchodem do důchodu jako balistik u četníků a s Rádlem se velmi dobře znal.

„Jsem váš člověk, pane Rádle,“ oznámil Pešat Honzovi už někdy v dubnu předchozího roku. „Sice mám na krku sedm křížků a v poli moc nezastanu, jenže bouchačky udržovat umím a leccos sehnat taky dovedu. Navíc jsem už letitej vdovec a syn bydlí deset roků v Brně. Ani nevím, kdy jsme se viděli naposled. Takže kdyby něco, gestapo si na mně nic nevezme.“

Při popisu svých předností byl Pešat absolutně přesný. Četnický důchodce průběžně udržoval zbrojní arzenál utajovaných skladů a část výzbroje ukryl také ve své chatě v jihočeském Libíně. Tam pravidelně pobýval od května do září, a když jel někdy později chatu „zazimovat“ nebo „zkontrolovat“, nikdo jej nepodezříval z opečovávání zatajených zbraní. Stařík si teď lokl náhražkové melty a chvíli pozoroval zamračený pražský podzim skrze průzračná okna, načež se pohledem vrátil ke dvěma daleko mladším spolustolovníkům.

„Konečně dostal Hitler někde opravdu pořádně přes držku,“ povzbudil je optimistickým úsměvem. „Angličtí flígři mu tu jeho Luftwaffe smetli z oblohy a skopčácká takzvaná invazní flotila leží na dně La Manche. Vylodění v Anglii se nekoná.“

Brázda s Rádlem se pobaveně zachechtali. Ano, několikaměsíční letecká bitva nad britskými ostrovy skončila první velkou porážkou dosud vítězícího Německa. Vcelku deprimované české společnosti to zvedlo náladu, stejně jako vědomí, že k dílu přispěli také čeští a slovenští letci ve Velké Británii. Dalších úspěchů bylo pomálu. I ty vlastně zařídila Británie, která teď stála proti Třetí říši úplně sama. Angličanům se podařilo zničit několik páteřních válečných lodí nepřítele, ovšem když Němci zjistili, že přes hladinové loďstvo to proti Albionu moc nepůjde, vsadili na ponorky. A ty dokázaly britské obchodní flotile zle zatopit. Britská vojska taktéž impozantně zametala s Italy v Africe, ale koho v protektorátě teď zajímala Itálie, natož Afrika?

Po vyřízení Polska se německá branná moc hravě převalila přes Dánsko, Holandsko a Lucembursko. Neutrální Belgie – země velká zhruba jako Morava – padla po třech týdnech prudkých bojů. Nejdéle ze všech dobytých zemí vzdorovalo Norsko, celé dva měsíce. Norské jednotky s účinnou britskou a podstatně méně účinnou francouzskou pomocí dokonce uštědřily Němcům pár lokálních nebo dílčích porážek. Nakonec však wehrmacht triumfoval i v zemi fjordů. Opravdový šok přišel na přelomu jara a léta. Stačil pouhý jeden měsíc, aby Němci obsadili Francii. Stát, který si mezi válkami hrál na jednu z klíčových velmocí, se ukázal jako vojensky neschopný a Třetí říše ho tvrdě srazila do kolen. Sovětský svaz, domněle jištěný smlouvou s nacistickým Německem, stál mimo, přičemž jeho čelní představitelé se dobře bavili nad potížemi „anglo-francouzského bloku“.

Ani pro domácí odboj v protektorátě nebyl rok 1940 nijak zvlášť příznivý. Gestapu a Sicherheitsdienstu se zdařilo několik zpravodajských operací, které vedly k zatýkacím vlnám. Centrální vedení mnoha ilegálních struktur byla vážně poškozena a izolované nižší složky navazovaly spojení pouze obtížně. Ve vězení se tou dobou ocitl například Ladislav Rašín nebo bývalý policejní prezident Charvát. Oba mohli za jistých okolností dovést gestapo k Rádlovi. Charvát přes Krejcárka, Rašín pak přímo. Zatím však mlčeli. Jisté pozdvižení v protektorátě vzbudilo i zatčení pražského primátora Klapky, taktéž zapojeného do odboje.

„Na vás si jen tak nepřijdou,“ dodával Pešat kolegům kuráže. „Ten nejhorší tlak jste přestáli, pánové, a teď už bude všechno lepší. Hlavy vzhůru!“

Penzistova dobrá nálada působila nakažlivě, takže atmosféra kolem stolu se poněkud zlepšila. Přestože osazenstvo diskutovalo hlavně o vážných věcech.

„Ani ne za týden máme osmadvacátý říjen,“ nadhodil Pešat.

Rádl zamyšleně přitakal: „No jo, no. Člověk by ani neřekl, že od toho prvního okupačního uběhl rok. To tenkrát byla mela…“

„Rok a půl pod Frickem,“ přisadil si Brázda nevesele.

„Nezdá se, že by celá tahle mizérie skončila zrovna brzo.“ Petr Brázda byl sice pevný chlap, ovšem Rádl ho znal moc dlouho na to, aby si nevšiml, že jeho psychický stav se sice pomalu, avšak tím nevratněji zhoršuje. Rádlův nejlepší přítel načínal sedmnáctý měsíc v ilegalitě, kde musel přísně dodržovat konspirační pravidla, pokud si nechtěl v Petschkově paláci popovídat s německým vyšetřovatelem. Stres vykonal své, nehledě ke skutečnosti, že Brázdu otravovaly i drobnější, ale nepříjemné starosti. Od černého shánění potravinových lístků až po zajišťování tiskařských potřeb na výrobu propagačních letáků. Nejvíce ho ale trápilo, že celou tu dobu neviděl Ditu. Hřálo ho, když loni bezpečně překročila francouzsko-švýcarskou hranici, a unikla tak hnědému nebezpečí, ale odloučení od osudové zrzky ho zmáhalo. Více než čekal. Nikomu se o tom slovem nezmínil, ale Rádl věděl. Dobře věděl.

„K tomu osmadvacátému říjnu…,“ ozval se Pešat. „Nejsem žádný odbojový vůdce, ale doufám, že se vaše špičky poučily a odpustí si tyjátr z loňska,“ pronesl lehce vyčítavě. „Víte, jaké běsnění Frickové po těch demonstracích spustili.“

Brázda mu věnoval bezvýrazný pohled, doprovázený nesouhlasným zamručením: „Aspoň se venku všichni dověděli, co si český národ myslí o protektorátu a čeho jsou proti němu Bošové schopní. A ty vysoké školy by nám dříve nebo později stejně zavřeli. Ale nebojte, pane doktore, letos nemáme tolik pák a lidi jsou víc zastrašení. Aspoň že jim ta Anglie trochu zvedla náladu.“

Pešat se nechtěl s evidentně nepříliš dobře naladěným Brázdou přít, takže raději vytáhl z mantlu dýmku a začal ji nacpávat. „Zatracenej Hitler!“ nadával přitom pod vousy. „Z těch jeho tabačenek bych si pořádně nezakouřil, ještě že mám vlastní výrobu.“ Pešatovu dýmkařskou vášeň pomáhal ukojit takzvaný „zabaráčnický tabák“. Balistik v penzi ho po celé léto pěstoval během chatařského pobytu, pěkně na vlhkém políčku nedaleko rybníka.

Rádl s úsměvem pozoroval pěchujícího Pešata: „Jak vám vůbec jede ten domácí tabáček?“

Pešat vrátil pěchovadlo do kapsy, načež sáhl po zápalkách: „Víte jak… virginský tabák to teda rozhodně není, ale lepší než drátem do oka.“ Lokál provoněl nezvyklý odér Pešatova tabáku, než starý opět promluvil: „Do konce týdne udělám pochůzky po skladištích, co je máte v Praze, a příští týden vyrazím zkontrolovat chatu,“ zamrkal spiklenecky. „Rozumíme si, že, pánové?“

Rádl chápavě kývl: „Díky moc, ale buďte pořád opatrný.“ Doktor Pešat, který v tabákovém dýmu získal bezmála vzezření indiánského náčelníka, opatrný skutečně byl, tudíž Rádlovu připomínku přešel mlčením. Když dokouřil, odešel z Daliborky vstříc sychravému podzimu. Pět minut po něm Rádl a nakonec – ve stejném intervalu – Brázda.

♦ ♦ ♦

SD sturmbannführer Hubert Wagenkeller pozorně naslouchal Wuršerovu výkladu. Musel uznat, že stárnoucí věrolomník pražskému Sicherheitsdienstu hodně pomohl. Úspěch si od něj Wagenkeller sliboval i tentokrát. Wuršerova „Sektion Böhmen und Mähren“ měla na starosti taktéž sledování Jana Rádla. Toho zatím nebylo za co zatknout, ovšem velitel SD Leitabschnitte Prag správně tušil, že Rádl je do odbojové činnosti zapojen. Stejně správně rovněž předpokládal, že od Rádla povede přímá stopa k hledanému Brázdovi a dalším zajímavým lidem. Wagenkeller nechtěl dopustit, aby se i Rádl stihl potopit do ilegality, a tak vydal podřízeným příslušné instrukce. Najít na sledovaného cokoliv protizákonného, zjistit jeho kontakty a teprve potom zatknout. Ideálně v práci, protože tam existuje velká pravděpodobnost, že Rádl nebude ozbrojený.

„Jedná se o mou analýzu dlouhodobého sledování,“ vnímal Wagenkeller kolaborantův hlas. „Po více než roce se z ní dají vyvodit jisté závěry k následnému postupu.“ SD-mann se vzpřímil v křesle, odkud pozoroval Wuršerovy poznámky. Rudolf Wuršer upozornil svého chlebodárce na příslušné pasáže, než spustil přednáškovým hlasem: „Rádlův pohyb po Praze se dá shrnout do dvou kategorií. Jednak jsou to schůzky, u kterých prokazatelně víme, že jsou zpravodajsky nezajímavé, protože se na nich žádné ilegální činnosti nedopouštěl. Těch jsou necelé dvě třetiny. Přátelé, rodina, známí, nákupy, kultura, sport a tak dále a tak dále.“

Wagenkeller se zájmem přitakal: „Co ta zbývající třetina?“ Vedoucí SD Sektion Böhmen und Mähren nasadil tajuplný obličej: „To je právě ono, Herr Sturmbannführer. V těchto případech se nepodařilo zjistit cíl Rádlových kroků. Využil všech svých dovedností a buďto se nám ztratil, anebo agenti sami v jistém úseku sledku vzdali, aby neriskovali prozrazení. Z toho vyplývá hned několik závěrů.“ Hubert Wagenkeller byl čím dál více zvědavý: „A sice?“ Přesně tuto otázku Wuršer očekával, tudíž neprodleně přispěchal s rozvláčnou odpovědí. „Předně můžeme s velkou pravděpodobností říci, že právě tehdy se Rádl dopouštěl podvratných aktivit. Ten kontrast mezi setkáními je zkrátka příliš velký. Někam chodí naprosto bezstarostně, aniž by se staral o sebemenší krytí, a v jiných případech zase používá veškeré operativní metody k setřesení případných pronásledovatelů.“ Tohle byl jen malý úvod, Wuršer si pro Wagenkellera přichystal další trumfy. „Navíc, čas těch Rádlových schůzek se až pozoruhodně překrývá s některými podvratnými akcemi. Když se podíváte na stranu jedenadvacet, najdete tam podrobný soupis. Třeba zde…“ Wuršer hbitě přiskočil ke sturmbannführerovi a zabodl prst do nalistované stránky: „Třináctý červenec devatenáct set čtyřicet. V osm večer Rádl vychází z domu. Jeho stopu příslušný agent ztrácí o čtrnáct minut později v dejvické ulici Pod Terebkou. Tentýž den mezi desátou a jedenáctou v noci dochází k poškození depa nákladních lokomotiv na Nádraží Dejvice. Pachatelé doposud nezjištěni.“

Wagenkeller uznale povytáhl obočí: „Pozoruhodné, jen co je pravda.“

„Podobných případů je dohromady jedenáct, jak můžete vidět,“ odvětil Wuršer, jenž vzápětí předložil Wagenkellerovi ještě jeden zajímavý postřeh: „Za povšimnutí stojí také to, že část Rádlových neodhalených pochůzek mířila vždy stejným směrem. Do Břevnova, kde ho naši nakonec vždycky ztratili, anebo to sami zabalili, když jim hrozilo odhalení. Jak je možné, že jindy obvykle mění směr, ale průchod Břevnovem si podezřele často nedovede odpustit?“ Wagenkeller hloubavě fixoval Wuršerův ďábelsky rozšklebený obličej, přičemž nahlas uvažoval: „No! Nejspíš ten směr změnit nemůže. Má dopředu pevně určené místo. Místo ke schůzce. S někým, kdo se nerad vystavuje… s někým, kdo je v ilegalitě.“ Wagenkellerův obličej se náhle roztáhl v jakoby extatickém úšklebku a v očích mu zahrál až děsivě poutavý záblesk: „S Brázdou!“

Rudolf Wuršer s pusou od ucha k uchu přisvědčil: „Vidím, že naše logické vývody se ubírají stejným směrem.“ SD Sturmbannführer Wagenkeller ovšem kolaborantův podotek ani nezaregistroval. Vyslovený předpoklad ho zřejmě úplně pohltil: „Takže Brázda bydlí někde v Břevnově nebo okolí, podívejme. Dobrá práce, lieber Kollege. Této informaci přizpůsobím některá konkrétní opatření. Také bych mohl kolegy z gestapa požádat o pár lidí, abychom Rádlovu sledovačku zefektivnili.“

♦ ♦ ♦

Dita Brázdová trávila nakonec v Londýně mnohem více času než v Ženevě. Od té doby, kdy kontaktovala tamní československé odbojové centrum, bylo o jejím hlavním působišti víceméně rozhodnuto. Respektovaná lékařka reprezentativního vzhledu s manželem v domácím odboji byla ihned přemlouvána, aby se stala tváří Československého červeného kříže ve Velké Británii, který měl pro českou věc zejména velký propagační význam. „Brázdovka“ vcelku ochotně svolila, a tak jezdila po celé Británii, kde ve svých přednáškách spojovala lékařskou erudici se zápalem zastánkyně obnovy československé samostatnosti. Audienci jí udělil velitel Československé vojenské kanceláře plukovník Moravec, a později dokonce i sám exilový prezident Edvard Beneš.

„Přestože váš pan manžel patřil k exponentům mně negativně naladěné strany národně demokratické, vždy jsem si ho velice vážil jako zpravodajského profesionála a republice oddaného Čecha,“ skřehotal tehdy Beneš protivným hlasem. A zároveň jí nastínil plán krátkého turné po Americe, kde se měla snažit propagandisticky působit ve prospěch československého úsilí. „Samozřejmě někdy později, až se ty letecké boje nad ostrovy uklidní,“ dodával prezident. To bylo začátkem září. Teď se říjen chýlil ke konci a bylo jasné, že Němci leteckou bitvu o Británii prohráli. Dita proto logicky předpokládala, že brzy přijde pokyn ke sbalení kufru.

Zrovna seděla v lepší londýnské restauraci, bezmála v samotném srdci West Endu. Stává se ze mě chlap, povídala si sarkasticky ve vnitřním monologu. Už chodím po práci upouštět páru do lokálu, to by se Petr divil. Myšlenka na Petra vždycky způsobila lehké bodnutí – a že jich za tu dobu bylo požehnaně. Dita se nikdy s ničím příliš nemazala ani nepatřila mezi přecitlivělé duše, nicméně Petr jí tady chyběl. Hodně. Každý má slabé místo a pro manžele Brázdovy jím byl protějšek toho druhého. Stálá zamilovanost, která je v mírových časech s úžasnou lehkostí přenášela přes problémy všedního života, se ve dnech válečného odloučení ukázala jako osobní problém.

Brázdová se zeširoka rozhlédla po elegantním podniku, kde nařízení o zatemnění objektů zabránilo desítce lustrů prozářit lokál žlutobílým světlem. Bitva o Británii byla sice v podstatě u konce, ale to nutně neznamenalo, že Londýn má od bombardování pokoj. Každopádně bylo sympatické, když si díky britským bombardérům luxus z nebe padající smrti konečně „užívala“ také německá města.

Pár stolů opodál popíjela čtyřhlavá skupinka mladých mužů v modrých uniformách královských vzdušných sil. Letci byli poněkud rozjetí a uvolnění, nicméně jejich zábavu drželo v příslušných mezích léta vštěpované gentlemanství spolu s vědomím příslušnosti k důstojnickému stavu.

„Pánové, stejně bych se šel pobavit radši do pubu, tady si jeden ani nezazpívá,“ zaslechla Dita od jejich stolu, zrovna tak jako následující námitku: „Kamaráde, tady z Pedra je eso a ty bys ho odbyl hospodou! Pravidla přece znáš, ne?“

Ditě přeletěl po tváři nevědomý úsměv. Fakt je, že chlapci v modrých mundúrech RAF mají co slavit. Brázdová se pohodlně opřela, když před ni číšník v bezvadně padnoucím fraku postavil úhledně namíchanou sklenku ginu s trnkovou šťávou: „Prosím, madam. Jen bych si dovolil upozornit, že za tento drink neplatíte, neboť vás pozval tento gentleman z er á ef.“ Překvapená žena zvedla zrak a spatřila nesměle se usmívajícího důstojníka, který mířil k jejímu stolu. Bože můj, ten je tak o deset let mladší než já, uchechtla se v duchu. No, to bude legrace…

Dita vysekla zdvořilé pukrle a připila pilotovi pozvednutím sklenice. „Děkuji vám, pane.“

Angličan dvorně zasalutoval: „Velice se omlouvám za vyrušení, slečno. Jsem nadporučík Peter Barnes a dnes mám důvod k oslavě. Sestřelil jsem svůj pátý nepřátelský letoun, což ze mě dělá letecké eso,“ vysvětloval s určitou dávkou anglosaské arogance, která ovšem v jeho podání nepostrádala vznešenou noblesu. „Pozval jsem tedy na sklenku nejlepší kamarády od perutě a napadlo mě, že byste se napila s námi. Pokud vás má žádost neurazila.“

Dita pokrčila rameny a s rozpačitým „proč ne“ přijala pozvání ke stolu. Tmavomodré osazenstvo uvolnilo místo a dobře naložení piloti s ní rychle zapředli rozhovor. Dita zkušeně rozpoznala, že tadyten Barnes ji zcela jednoduše balí, přičemž jeho kamarádi mu takzvaně nahrávají na smeč. „Podívejme, lékařka,“ protáhl uznale mladý pilot, jenž se jí představil jako poručík Michael Heatley. „Tady Peter – Pedro, jak mu říkáme – jednou sundal německou stodesítku, co se střemhlavě řítila na sanitní vůz. Zachránil řidiče, doktorku a dva pacienty vevnitř. Přitom mu zbývalo jen u dna benzínu a pár nábojů v kulometech.“

Barnes se snažil, seč mohl. Jo, byl to příjemný, kurážný chlapík s patřičným vystupováním, přičemž Ditě zájem o dekádu mladšího muže lichotil. Jenomže Petra Brázdu měla radši než Petera Barnese. Když bylo její ego dostatečně uspokojeno, rozhodla se vyložit karty na stůl. „Víte, Petere, musím vás trochu opravit. Nejsem slečna, ale mladá paní,“ ukázala náhle zkoprnělému stíhači prsteníček se zlatým snubním prstenem. „Můj manžel…“ Ditě se na sekundu zachvěl hlas, avšak v mžiku nad sebou opět získala kontrolu. „Můj manžel taky bojuje. Jako vy… tam u nás. V odbojovém hnutí. Neviděla jsem ho od konce loňského března, ale vím, že žije. Jde po něm gestapo.“ Brázdová do sebe rychle obrátila ovocný gin, načež jí zvědavá stolní společnost objednala další sklenku. Tohle byl teda příběh!

„On za mnou přijede,“ ujišťovala rusovlasá lékařka spíše sebe než přítomné Brity. „Jenom musí doma splnit nějaké úkoly a povinnosti. Pak se potkáme buď tady v Anglii, nebo ve Švýcarsku.“

Kolem stolu se rozhostilo rozpačité ticho. Nadporučík RAF Peter Barnes trochu zahanbeně polkl. Už si představoval, jak si tu šik zrzku z pro něj exotické země omotá kolem prstu, a teď takováhle nakládačka. Na druhou stranu, Ditin příběh třicetiletého muže v uniformě britského letectva zaujal a svým způsobem i dojal. „Ano, jistě,“ vysoukal ze sebe nakonec. „Válka nám leccos bere.“

Zábava u stolu mezitím změnila svůj charakter. Dita přestala být lovenou kořistí a třem ze čtyř popíjejících pilotů se teď zdála být starší sestrou. Ten čtvrtý – Peter Barnes – se najednou držel stranou, většinu času mlčel a pouze jednou za čas unyle přitakal některému z hovořících spolustolovníků. Teprve když nastal čas odchodu, naklonil se k Ditě. „Urazila byste se, kdybych vás ve vší počestnosti doprovodil domů? Přece jen, máme pozdní noc a Londýn zas tak dobře neznáte,“ vykládal zeširoka. „Navíc mě čeká po všech těch dogfightech týdenní volno, takže času habaděj.“ Brázdovka po kratším váhání svolila, načež Barnes po jejím boku volným krokem odkvačil z restaurace. Povídal. Povídal celkem hodně, ale Dita oceňovala, že to dokázalo pobavit a udržet si hlavu i patu. Žádné připitomělé tlachy ubohého loudila. Úroveň, neboli class, jak říkají Angličani, tenhle letec má, o tom není sporu.

„Tak, já jsem doma, pane nadporučíku,“ zastavila Dita před mírně rezavějící brankou malé vilky s miniaturní zahrádkou. „Děkuji za příjemnou společnost a galantní doprovod. Dobrou noc.“

Barnes ji jemně zadržel: „Promiňte, Dito… Já… mohl bych vás někdy brzy vidět? Ve vší počestnosti,“ zopakoval Anglán tu příšernou formulku.

Brázdová se pevně rozkročila a nevěřícně přitom zakroutila hlavou: „Poslouchejte, pane nadporučíku. O britských mužích ve zbrani a hlavně pak o vás letcích se povídá, že spolubojovníkům ženy nepřebíráte. Můj muž je váš spolubojovník. A na rozdíl od vás si nemůže jít na týden odpočinout do zázemí,“ cedila Dita rozezleně skrze zuby. „To, co vůči němu zrovna předvádíte, se mi vůbec nelíbí!“ Brázdová se vzápětí malinko lekla, poněvadž zaregistrovala, jak sebou Peter dotčeně trhnul. V tentýž okamžik rovněž postřehla, jak z jeho tváře vymizel milý výraz.

Novopečené letecké eso se cítilo potupeno: „Promiňte, mistress Brazdová,“ odsekl lehce afektovaně. „Moje nabídka byla motivována starostí o váš osud a snahou ulehčit vám nastalou změnu prostředí. Respektuji vaše manželství, což jste musela poznat, když jsem se v restauraci stáhl,“ mračil se Barnes. „Nechápu, proč mě urážíte, ale vnucovat se vám nebudu. Také vám přeji dobrou noc!“ Rytíř nebes se teatrálně otočil na patě, načež nasupeně odpochodoval do neznáma.

Vztekloun jeden, pomyslela si Dita se smířlivým úsměvem na rtech. No, můj Petr by se asi zachoval dost podobně.

♦ ♦ ♦

Zastrčená lavička v neudržovaném parku na kraji Břevnova opět posloužila k další z Rádlových schůzek s Brázdou. Pozdní říjen se sice podle očekávání vyznačoval studeným počasím, Petr Brázda však na tomto místě trval.

„Nemůžem furt chodit do Daliborky, nakonec by mě tam vyhmátli. A vodit tě k sobě do bytu by byl risk jako prase. Stačí jedna neuhlídaná sledka.“

Rádl tyto námitky plně akceptoval, takže tady oba svorně klepali kosu a kuli pikle. „Ti říkám, bratře,“ podal Rádl kolegovi nevinně vyhlížející plnicí pero. „Smrtící mašinka. Uvnitř je trhavina. Stačí pohnout touhle jakože páčkou plničkou a za deset sekund… bum! Kluci z Obrany národa holt mají šikovného cukráře.“

Brázda poválel pero v dlani: „Pěkná prácička. Teď jenom vymyslet, jak ji dostat Frickovi do kapsy. Kolik jich máš?“

Honza potáhl nosem a plivl do trávy: „Pět kusů a brzo převezmu další.“ Brázdova svraštěná tvář se Rádlovi nelíbila, navíc když si uvědomil, že poslední dobou Petra v jiném rozpoložení téměř nezastihl.

„Měl by ses potopit, dokud je čas,“ vpálil mu Brázda zničehonic do obličeje. „Já vím, že chceš vydržet v normálním životě, dokud to půjde, a chápu tě.“ Rádl zpozorněl. Čekal, jakým směrem se tok Brázdových slov bude dále ubírat. Dočkal se vzápětí. „Jenomže gestapo už draplo dost lidí, kteří na tebe můžou ukázat. Riskuješ. A dovol, abych ti připomenul, že tu nejde jenom o tvůj osud.“

Honza přitakal: „Jo, vím. Do ilegality jdu hned potom, co dostanu Janu s dětma ven. Dělám na tom.“ Zašmátral v kapse, odkud vylovil dvojjazyčně vyvedený doklad. „Podívej, durchlasschein,“ strčil Brázdovi pod nos povolenku k vycestování za hranice protektorátu. „Zaručeně pravá na smyšlené jméno. Radka Mynářová…,“ začetl se Rádl do papíru. „Věk stejný jako u Janičky, stačí doplnit fotku.“ Brázda se nezdál být nijak ohromen, což Rádla překvapilo. „Dneska mi ho dal Krejcárek. Původně měl sehnat i pro Péťu s Leontýnku, jenomže co Bošové sebrali policejního prezidenta Charváta, má v úřadě zostřený dozor a míň prostoru.“ Petr Brázda stále mlčel a to Honzu vnitřně nutilo k pokračování: „Zkusil bych využít kontakty na dráze a dostat děcka do ciziny odděleně od Jany. Přes vlakovou poštu.“

Teprve nyní Brázda promluvil, přičemž Rádla ani trochu nepotěšil: „Prosím tě. Vždyť je ti snad jasné, že vás sledujou,“ zachrčel unyle. „Janu seberou hned na hranici se Slovenskem a poštovní vagón s Petrem a Leontýnkou ani nevyjede z Prahy.“

Rádl už měl při veškerém pochopení Brázdova pesimismu plné zuby. Doposud tohle bezmála chronické škarohlídství velkoryse přehlížel, ovšem v tento moment už nehodlal mlčet: „Hele, tobě se to kecá s Ditou uhnízděnou v Anglii, viď?“ nadhodil až překvapivě zostra. „Já prostě nebudu riskovat, že rodina odsere moje potopení koncentrákem. Takže nejdřív fouknou za hranice a potom, teprve potom,“ zdůraznil Rádl, „se můžu potopit.“ Brázda neodpovídal a vzdorovitě zíral do blba. „Jasně že o sledkách vím a tohle už taky řeším,“ pronesl Honza. „Dej mi trochu času, celá ta věc už nebude trvat moc dlouho.“

„Fajn,“ dostalo se Rádlovi krátké odpovědi. „Věřím, že víš, co děláš, Honzo. Pojďme teď radši vyjasnit tu síť sběračů informací.“

Dvojice spiklenců probírala příslušné technikálie za pokuřování posledních ušetřených doutníků. Ještě měsíc a budou si oba pěstovat tabák po vzoru doktora Pešata. Akorát v zimě se asi rostlinkám příliš dařit nebude. Za nějakou dobu si potřásli pravačkami a každý z nich odešel po svém. Teda, doufám, že až se potopím já, tak se ta ilegalita na mně takhle nepodepíše, napadlo Rádla při cestě k domovu. Chudák Petr.

♦ ♦ ♦

SD Sturmbannführer Hubert Wagenkeller žádal výsledky. Co nejdříve, co nejkonkrétnější a co nejvíce. Jemu podřízený ředitel Sektion Böhmen und Mähren, kolaborant Rudolf Wuršer, si toho byl vědom a snažil se šéfovi vyhovět v co nejširším rozsahu. Dnešek nepředstavoval výjimku. Se stohem dokumentů ze všech možných úřadoven si sedl naproti nacistickému zpravodajci a spustil jako premiant třídy před gymnaziálním profesorem. „Soustředění na některá konkrétní místa nás skutečně posunulo kupředu. Předně jsme museli vyloučit hypotézu, že Brázda bydlí na Břevnově. Vše teď nasvědčuje skutečnosti, že tam se s Rádlem pouze schází ke konspiračním dostaveníčkům, pane sturmbannführere. Jejich schůzky se odbývají někde v této oblasti,“ předložil Wuršer nadřízenému zvětšenou mapu Břevnova s červeně načrtnutou kružnicí. „Kdesi uvnitř tohoto kruhu.“

Wagenkeller propátrával papír ostrým zrakem, jako by v mapě snad chtěl objevit skutečného Brázdu z masa a kostí. „Prošli jste to k natipování?“ položil dotaz, aniž zvedl hlavu od rozložených papírů. Cítil, že past může relativně brzy sklapnout. Dostat jednou ranou Brázdu i Rádla by znamenalo skutečný majstrštyk.

„Selbstverständlich, Herr Sturmbannführer,“ odvětil Wuršer s lehkým příznakem dotčenosti. „Pověřil jsem tímto úkolem inspektory Lukeše a Káňu. Celou oblast velmi pečlivě zmapovali a vybrali několik míst, která by pro účel tajných schůzek vyhovovala. Je jich celkem sedm, seznam najdete ve spisu na straně jedenadvacet.“

Wagenkeller musel Čechovu fotografickou paměť obdivovat. Wuršer téměř vždy přesně věděl, kde se nachází ta či ona konkrétní pasáž textu, což podstatně urychlovalo veškerou práci. „Výborně, Herr Kollege,“ donutil se Wagenkeller k pochvale. „Řeknu našim, ať se na tohle zaměří. Mimochodem, co ten Brázda? Předpokládám, že jsme ho sledovali.“

I tentokrát měl Wuršer pro velitele úsekové služebny SD kladnou odpověď: „Jistě, v patách mu šli dva naši lidé, ale Brázda je machr. Víme, že z Břevnova zamířil do Dejvic, kde se jim ztratil v zástavbě.“

Hubert Wagenkeller doufal, že ti dva nebudou říšské spravedlnosti dlouhodobě unikat. Beztak už tohle všechno trvalo celkem dlouho a Brázda s Rádlem za tu dobu určitě stihli napáchat dost škody. Rasch navíc mezi řečí svému kolegovi už párkrát vytknul, že sledování Rádla nevede k ničemu a jen zbytečně váže prostředky i lidi.

„Jedno z učiněných zjištění bych si dovolil zdůraznit,“ vyrušila Wagenkellera poznámka z Wuršerových úst, takže SD-mann znovu přesměroval pozornost k němu. „Ve dvou případech byl zjištěn Rádlův kontakt s jistým doktorem Vojtěchem Pešatem, penzistou z Prahy-Modřan. Samotnou povahou sice nešlo o nic nelegálního, ale vzhledem k tomu, že toho Pešata znám, tak… Mimochodem, o Pešatovi více v příloze číslo dva, strana tři.“

Wagenkeller se momentálně nehodlal prohrabávat hlášeními, tudíž za Wuršerem vyslal jednoduchou otázku:

„Co je zač ten důchodce?“

Dotazovaného po celý čas rozhovoru neopouštěl úsměv, skrývající v sobě trochu zvláštní směsici úslužnosti, sebevědomí a jakési bohorovnosti dobře informovaného, vědoucího šibala: „Do roku 1925 pracoval na četnické pátrací stanici jako balistik. Vím, že se těšil skvělé pověsti a s Rádlem udržoval kontakty rovněž po odchodu do penze. Kromě toho vlastní chatu u rybníka v jihočeském Libíně a jen pár kroků od ní byste narazil taktéž na letní byt rodiny Rádlových.“

Wagenkeller přemýšlel. Přece jen přitom nalistoval zběžný Pešatův profil a očima přelétával černé řádky písmen. „Balistik s chatou pěkně bokem,“ uvažoval nahlas.

„Ideální skladiště zbraní i s údržbou. Že Rádl s Brázdou ulili slušný arzenál, není pochyb. I když, tomu Pešatovi je už dvaasedmdesát. Na ja…,“ mlaskl vysoký důstojník Sicherheitsdienstu otráveně. „Jenomže Rádl ani Pešat nejsou za nic stíháni. Kdyby aspoň toho Rádla s Brázdou někdo fyzicky viděl! Nebude jednoduché sehnat povolení k prohlídce té chaty. Ale já už něco vymyslím. Mimochodem, nešel byste večer na skleničku, lieber Kollege?“

Table of Contents

Pyrrhovo vítězství