Copyright © Otakar Hromádko – heir, 2017

Preface © Robert Kvaček, 2017

Photos © Archiv Lidových novin, Národní archiv,

osobní archiv Petra Závodského, Philippe Barraud,

rodinný archiv autora,

Ústav pro studium totalitních režimů, VHU Praha, 2017

Cover Illustration © Eugene Ivanov / Shutterstock, 2017

Cover Art © Lukáš Tuma, 2017

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2017

ISBN 978-80-7557-092-5 (print)

ISBN 978-80-7557-485-5 (ePub)

ISBN 978-80-7557-486-2 (mobi)

ISBN 978-80-7557-487-9 (pdf)

Obsah

Předmluva

Úvod

NA CESTĚ DO DĚJIN

Historická událost

Svět zločinců

Nekrology

Košilaté doby

Učedníci politické policie

Chvála pana doktora Škaredy, soudce okresního soudu v Pardubicích

Zvrhlíci a výchova věžňů

Zakuklený demokrat

Tři malé syrečky

Muž, který nedovedl sedět

NA SOUDU DĚJIN

Úvaha o zlepšovatelích lidské společnosti, zločincích a moci

“Zločinecká činnost” španělských dobrovolníků

Politický bezvěrec

Po stopách tajného procesu

Poslední kasař

NA CESTĚ Z DĚJIN

Kacíři z donucení

Zakladatel strany

Turistický zájezd

Kající se zločinec

Politický život zhrzených komunistů

Svědkové

Dvě kila peří

Projev nedostatečného třídního uvědomění

Básník a skalní komunista

Štědrý večer

Podivuhodný příběh Tondy Haška

Spravedlnost – slepá a nemilosrdná

Lidé v propasti

Pěstní výchova

NA SMETIŠTI DĚJIN

Materialistická dialektika

Proletářský internacionalismus

Odměnený kolaborant

Komunistický kat

Rehabilitace Adolfa Pimpary

Atentát

O podstatném a nepodstatném souložení

Tři demokracie: Německá demokracie

Tři demokracie: Československá demokracie

Tři demokracie: Švýcarská demokracie

Poslední kapitola

Patnáct moudrostí pro mladé blázny

Bloudění dějinami Oty Hromádka

Ediční poznámka

Jmenný rejstřík

Použité zkratky

Obrazová příloha

Předmluva

Paměti Oty Hromádka Jak se kalila voda jsou pojetím neobvyklé, originální, osobité. Autor je v podtitulu nazývá „výborem z kriminálních příběhů a úvah“ a v textu některé kapitoly pojmenovává povídkami. Jsou však založeny na prožitém, zobrazují určitá období Hromádkova života a působení, volená se zřejmým záměrem nejen zaznamenat, ale také – hlavně – zapůsobit až naléhavě.

Hromádko se v mládí stal komunistou, stranickým funkcionářem, pak bojoval jako dobrovolník ve španělské občanské válce, což mu v 50. letech přineslo uvěznění. V prvních poválečných letech patřil ještě k vyšším armádním funkcionářům, o to citelnější byla pro něj drastická perzekuce od režimu, který spoluvytvářel. O ní proto píše v pamětech především. Definitivně ho vzdálila komunistické straně, v pamětech se o ní píše tak, aby se jeho odmítnutí a odpor přenesl i na čtenáře. Chce varovat před „revolučním divošstvím“, které mívá různou podobu a většinou nechtěné následky, a proto „přehrabuje haraburdí svých zkušeností a váží své tehdejší hodnotové soudy“.

Komunistickému hnutí věnoval Hromádko přes dvacet let života, začal „jako mladý blázen a skončil jako šašek na blbém divadle“. Vzpomínky psal v 70. letech, ta také spoluurčovala jejich tematický důraz. Umožnil mu ho i švýcarský exil, nemusel už mít obavu z opakování postihu a pronásledování. Největší prostor věnoval „vyšetřování“ začátkem 50. let a jeho aktérům a pak různým vězením. Psal o tom s jistým nadhledem, který ale neubírá na obžalobě systému a jeho „justice“, a také s určitým sarkasmem, jenž je působivvý v odhalování a pojmenovávání podstaty i ničivých projevů totalitního systému.

Hromádko volil přístup, který originálně dokumentuje i přesvědčuje, aniž žádá o souhlas – „vypráví“ a přitom posuzuje, i sebe, svá léta spojená s komunistickým hnutím a vinou této vazby poničená. Text je plný miniportrétů, hlavně vykonavatelů moci a zla a jejich obětí – výtečné charakteristiky, působivé příběhy. Cítím z textu stále ještě jistou frustraci – z tragického zažití systému, který Hromádko aktivně přijímal, z poznání jeho antihumánní mocenské podstaty, z temných prožitků, které mu systém způsobil. Téměř ho zahubil. Proto je kniha nejen svědectvím, ale také – nepřímo – apelem. Zní z příběhů i z tezí a úvah, které prožité a poznané zobecňují. Souhrnně řečeno – nezastaralý, obsahově i literárně stále znělý text.

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc., dr. h. c.

Úvod

… despotisme, qui n’est que l’illusion des esclaves

(„… despotismus, který je jenom iluzí otroků“)

(Louis Antoine de Saint-Just)

Jsem Adam, jako nás mnoho toho druhu,

jenž přejedl se plody poznání,

a konec konců jde mně přec jen k duhu

hněv boží a mé z ráje vyhnání.

(František Gellner, Blasphemie, 1901)

Dvě věci člověk v životě musí – narodit se a umřít. Všechno ostatní dělá dobrovolně. Nikdo se nerodí rád, každý při tom pláče nebo křičí. S umíráním je to jiné, někteří jsou rádi, že už to budou mít odbyté, jiní to zase urychlují, jak mohou: tím, že kouří tabák, pijí alkohol, požívají drogy, ožení se nebo jezdí v automobilu. Jsou lidé, kteří to berou hákem, hodí si smyčku na krk, zastřelí se nebo skočí do vody, jen neplavci. Čas od času propadnou lidé hromadné pomatenosti a pak umírají s nadšením, dobrovolně a v milionových houfech a volají při tom „Heil Hitler“, „Za Stalina“ apod.

Právě v tom se člověk liší od zvířat. Zajíc utíká horempádem pryč, když po něm někdo střelí a netrefí. Ne tak člověk – ten, když po něm ve válce někdo vystřelí a netrefí ho, tak se natopoří, zařve nějaké právě aktuální heslo a hrdinně nastaví prsa další, lépe mířené ráně. Jen Švejk v takové situaci křičel: „Proboha, nestřílejte, jsou tady lidi!“ Ale Švejk byl blbec a vzdělanci se tomu dodnes smějí.

Za první světové války padlo pro císaře pána nejméně desetkrát více Čechů, než jich padlo v odboji proti němu a dvacet let potom v boji proti nacistickým okupantům. V dějinách o tom nic nestojí, ale dá se to přečíst na pomnících padlých v každé vesnici. V Německu a ve Francii byli po první světové válce prozíraví a nechali na takových pomnících dost místa pro ty, kteří měli padnout v další válce. Dnes jsou tam již dávno vytesaní a je jich někde nejméně o třetinu více než těch prvních, ale přesto zbylo ještě dost místa pro ty, kteří mají padnout příště. V Rusku takové pomníky nestavěli, poněvadž se tam pořád spěchá mílovými kroky k socialismu a není na to čas, a i z mnoha dalších důvodů; tak na Ukrajině na to není ani dost kamene, nikdo také nezapisoval, kdo padl za cara, kdo za Stalina nebo jenom za vlast, neví se, koho z fronty nebo ze zajetí odvezli rovnou do gulagu, kde zemřel jako nepřítel, anebo koho zastřelili hrdinní berijovci za frontou, protože nebojoval dost statečně.

Děti padlých nebo zmrzačených se ptají, když po válce dorostou: „Kam dali naši tátové rozum, že neviděli, o co jde?“ – a s opovržením poslouchají válečné příhody těch, kteří to přežili. Nevědí ale, jestli je to také nečeká.

V roce 356 před Kristem zapálil jakýsi Hérostratos sedmý div světa, chrám Diany v Efezu. Před soudem vypověděl, že se chtěl dostat do dějin jako všichni velcí válečníci, kteří dělají totéž. Od té doby může do dějin vlézt každý blbec. Ale když už v nich je, pak z nich zase odejít, vylézt nebo vyklouznout, k tomu už je třeba dávka geniality. Stačí se podívat, kolik starých sešlých pandrholů se nemůže utrhnout od slávy, ustoupit do stínu a pustit k tomu ty mladší, aby si také zablbli.

Proto asi se svět už po tisíciletí řítí pořád do katastrofy. Že se řítí, jsem poznal, když mi bylo tak šestnáct pryč, a hned jsem se rozhodl, že to tak nenechám a svět zachráním. Vstoupil jsem tedy do dějin a byl jsem na nejlepší cestě být jednou z lebek, jimiž je dlážděna cesta lidstva k lepším zítřkům. Hrou náhod jsem tomu ušel, neboť bylo předurčeno, abych se stal jednou z třísek, která padne, když se potom ve šťastné budoucnosti kácí les skoro do hola. Lidi totiž nemají rádi, když je někdo zachraňuje a oni ho o to neprosili. Zvlášť mají vztek na ty, kteří se netřásli, když hřmělo, a po bouřce si sedli na výsluní právě na ty židle, o kterých se kdejakému třasořitkovi snilo. Dělají všechno, aby se takových proroků rychle zbavili.

Nejsem ani trochu geniální, ale měl jsem štěstí. Hned, jak bylo zase jednou po všem, vyhnali mě do té doby neznámí bojovníci z dějin. Neoběsili mě, ačkoli chtěli, a byl jsem tomu velmi blízko, ale nakonec mě jenom odstrčili z výsluní moci jako kotě od mléka. Nemohu jim za to být ani dost vděčný.

Každým rokem vstupují do dospělosti necelá dvě procenta lidstva. Je to dohromady nějakých 60 000 000 nových, osmnáctiletých lidí. Mezi nimi je nepatrný zlomeček, který se vzbouří, když jim navlíkají na krk chomout všedního života. Zdivočí se, chtěli by naráz změnit svět a obrátit ho naruby, hledí jenom kupředu a vzhůru a ženou se jako diví kanci skrze houští společnosti. Ve svém transu sní, že spasí lidstvo. Začnou přestavbu světa tím, že odsoudí generaci svých otců. My jsme ji odsoudili, že se nechali zavést na jatka první světové války. Nás zase odsuzují, protože jsme ve východní Evropě a v Rusku místo socialismu a světového míru přivedli na svět a vykrmili to, co Marx a Engels prorocky nazvali strašidlo komunismu, tedy ne socialismus nebo komunismus, ale komunistické strašidlo. Co asi budou dnešním dvacetiletým revolucionářům vytýkat generace, které přijdou po nich? Jaké asi budou jejich nerozumy a omyly?

Pro ně, pro tento zlomeček lidstva, jsem napsal hrst povídek a úvah. Nejsou to nabubřelá vyprávění o slavných bojích ani plačtivá líčení z kriminálů a koncentráků. Býval jsem zapleten v takových věcech. Mnozí, kteří u toho nebyli, nebo dokonce i byli, o tom napsali tlusté i méně tlusté knihy. Pročítal jsem je trpělivě a divil jsem se, jak je možné tolik lhát o tom, jak to vlastně všechno bylo. Nakonec jsem ale poznal, že lidi jsou rádi, když jim někdo maluje straky na vrbě, a že nenávidí ty, kteří by jim chtěli jejich představy kazit. Neboť dějiny nejsou dějinami toho, co se skutečně stalo, ale dějinami toho, co o tom napsali novináři a různí povídálkové. Rád jim proto ponechávám volné pole pro takový celkem nudný druh literatury.

Ve svých povídačkách píšu jenom o tom, co jsem viděl mimochodem a čeho si dějiny nevšímají. Jsou to drobné příhody ze dvou úseků mého života. Z období, kdy jsem se jako jeden z houfu dral od bezmoci k moci, a pak z období, kdy jsem zase za jásotu houfu padal od moci do bezmoci. Jsou omezeny jen na jednu barvu palety. Na kriminály a lidi v kriminálech, ať vězně nebo policisty, bachaře a soudce, a na to, co je okolo a za tím vším. Jsou to příhody a úvahy méně důležité a vůbec ne významné a omezují se jen na období před válkou, tedy za demokracie, a po válce, tedy po vítězství strany. Snad si čtenář povšimne, k jakým došlo změnám.

Nestal jsem se Caesarem ani Leninem, Stalinem či Maem, Ale také ne Bucharinem, Zinověvem, Radkem, Rajkem, Slánským a jim podobným. Mé ctižádosti směřovaly k mnohem nižším cílům, někdy jenom k tomu, abych neupadl do hanby jako druzí, a přesto pokud možno zůstal na živu.

Jako jeden z mála mně podobných a blízkých jsem nakonec přece jenom přežil všechno. Lidi i režimy, věčné pravdy, které jako svíčku sfoukl vír událostí, proroky falešné, kterým věřily miliony, a pravé, za kterými nikdo nešel, hrdiny papírové, kteří se naduli prázdnotou jako balony, když už bylo po všem, a hrdiny pravé, kteří se pak scvrkli do ztracena.

Je mi sedmdesát let, ze všeho mi zbyla jenom veteš vzpomínek a nahá řiť, hlavu mám pořád ještě na krku a chutná mi jíst, pít a kouřit. Je to málo a je to hodně.

Veni, vidi, perdidi.

Yverdon 1979

Autor

NA CESTĚ DO DĚJIN

Historická událost

Nutno je v životě účast mít,

k některé přidat se straně

a svoje srdce nastavit

dobře mířené ráně.

(František Gellner, Na dnešek měl jsem pěkný sen, 1901)

Na den svatého Josefa, 19. března 1930, došlo k historickému bojovému střetnutí mezi dvěma všesvětovými organizacemi, římsko-katolickou církví a Komunistickou internacionálou mládeže. Tenkrát si toho nikdo nepovšiml a v dějinách o tom také není nic napsáno. Z mého osobního hlediska neprávem, poněvadž toto střetnutí rozhodlo o dalším životě deseti nadějných studentů v Německém Brodě, malém městě na Českomoravské vysočině. Byl jsem jedním z nich.

Svátek svatého Josefa připadl tenkrát na neděli. Při bohoslužbách měli faráři při kázání přečíst encykliku papeže Pia XI., tedy papežský oběžník, ve kterém se vyhlašovalo křižácké tažení věřících proti Sovětskému svazu.

V Rusku měli tehdy veliké starosti s bojem proti trockistům a jiným nepřátelům ve straně. To byla také veliká starost Komunistické internacionály a všech komunistických stran ve světě, které musely bojovat navíc i proti sociálním demokratům. Proto štáb světové revoluce v Moskvě rozhodl, aby do boje proti křižáckému tažení papeženců byl v celém světě vyslán Komsomol.

Právě v té dobé jsme na gymnáziu založili Komunistickou studentskou frakci. Bylo nás deset, dva jsme byli již vysokoškoláci a dvěma nejmladším bylo něco přes patnáct let. Tři z nás, Šantroch, Farkač a já, jsme kromě toho byli i členy místní organizace Komsomolu, která neměla ani tolik členů jako naše Kostufra. Týden před svatým Josefem byla do Prahy svolána tajná celostátní porada Komunistických studentských frakcí. Vyslali jsme na ni jako delegáta Vráťu Šantrocha, který byl v té době v oktávě. Přivezl nám z Prahy protioběžník vydaný samotnou Komunistickou internacionálou mládeže. V něm se pracující i jiná revoluční mládež celého světa vyzývala, aby zabránila rozpoutání války světového imperialismu, kterou připravuje papež proti vlasti všech proletářů světa, Sovětskému svazu. Byl v něm také návod, jak ten boj vést. Měli jsme organizovat stávky ve velkých, hlavně válečných závodech, velké protestní manifestace a demonstrace, mobilizovat i rolnickou mládež a tak dále.

Podobné pokyny psali tenkrát v Moskvě již postarší sovětští mládežníci, kterým bylo vesměs přes čtyřicet a kteří vysedávali v úřadovnách Komunistické internacionály mládeže, dokud je po dosažení věkové hranice nezavřeli do gulagu nebo nepopravili místo penze. Čím starší byli, tím větší a bojovější úkoly pro komsomolce celého světa si dovedli vymýšlet. Nepouštěli je ven, za hranice, takže ani z okna rychlíku neviděli, jak dělnická mládež v kapitalismu vypadá. Dozvídali se to jen ze článků v Komsomolské pravdě, ale její redaktory také nikdo za hranice nepustil.

Tito vůdcové nám svým oběžníkem určili generální linii, jak máme boj proti papežově křižáckému tažení vést. V ústředním sekretariátě československého Komsomolu byli už více při zemi a doplnili plán velkého nástupu tím, že tam, kde není možno zorganizovat velké stávky a demonstrace, by měla mládež farářům překazit čtení encykliky provoláváním hesel nebo rozhazováním letáků v kostele, a tam, kde ani to nepůjde, by se mohly v předvečer popsat kostely hesly, aby alespoň tak byl lid mobilizován do protiválečného boje.

My jsme proti válce byli. Čtyřem z nás v ní padli otcové – ani jsme je nestačili poznat – a otcové ostatních válčili na různých frontách a přinesli si domů nejen vzpomínky, ale i šrámy a nemoci. Za války i po válce jsme poznali, co je hlad a vystávání, někdy marné, ve frontách na chleba. Nemohli jsme zůstat pasivní tam, kde mládež celého světa nastupovala do revolučního protiválečného boje. Když jsme prostudovali protioběžník a podumali nad ním, došli jsme k závěru, že mládež v závodech, jak bylo předepsáno, mobilizovat nemůžeme, poněvadž ve třech místních malých textilních továrnách nikoho neznáme, že však se musíme poradit s místní organizací Komsomolu, ve které mladí dělníci jsou. Komsomolci nám řekli, že něco takového nejde, snad že je to možné v jiných městech, ale u nás mládež v továrnách není tak uvědomělá, aby se s ní dalo něco dělat. Zamítli i náš návrh, že by se mohly v sobotu, vpředvečer svatého Josefa, alespoň pomalovat hesly všechny kostely. Považovali to za fantastické a nereálné.

Světovou frontu revoluční mládeže, do které jsme se právě zařadili, jsme však nemohli zradit. V sobotní noci před svatým Josefem jsme proto sami pomalovali rudou barvou a krasopisně, poněvadž jsme byli vzdělanci, všechny čtyři místní katolické kostely a kaple. Dnes, po padesáti letech, si uvědomuji, že nám tenkrát z pražské centrály ani nedali seznam hesel, která se mají psát – k podobným nedostatkům v pozdějších letech již nedocházelo. Psali jsme proto, co nás napadlo, jako „Ven z církve, která připravuje novou válku“, „Pryč od Říma“, „Pryč s válkou“ a také heslo „Ať žije Sovětský svaz“. V neděli ráno z toho byli místní občané celí pryč, něco takového se v dějinách města nikdy nestalo. Večer nás všechny pozavírali. Četníci nás už dávno měli v oku jako skupinu a stačilo jim, že náhodou zjistili, že jeden z nás v sobotu kupoval červenou barvu.

Když jsme po půldruhém měsíci vyšli z kriminálu, zjistili jsme, že v rámci světového boje Komsomolu také ve Dvoře Králové, což bylo ještě menší město než naše, jeden komsomolec při mši rozhodil z kůru letáky a že nějakou podobnou akci provedli také v jednom menším městě v Německu. Přesto jsme ale tenkrát boj s papežskou stolicí vyhráli, poněvadž, jak je známo, nakonec proti Rusku neválčila katolická církev ani papež, nýbrž nacisti a s nimi měl zase Sovětský svaz přátelskou smlouvu. To se ale tenkrát nedalo předvídat. Stejně tak je celkem jisté, že z těch, kteří byli v Německém Brodě na kázání na den svatého Josefa v roce 1930, nikdo do války proti Rusku nešel. U nás na horách byl takový zvyk, že když se šlo v neděli do kostela, šli muži do hospody a ženy šly na mši se za ně modlit, po mši je z hospody vyzvedly, někdy mírně podroušené, a šlo se domů na nedělní oběd. V městě ale chodily na mši už jenom staré babičky. Ty, pokud je mi známo, nikdy nikde neválčily. Nevím, jestli se tak nestalo ke konci války v Německu, kde válčily i děti, snad tedy i babičky. Modlit se a vzpomínat na pánaboha se lidi naučili znovu až za Hitlera a po vítězství komunistické strany.

Tak jsme byli v lapáku.[1] Zavřeli nás nejdříve v městské šatlavě a jednoho po druhém vyslýchali až do rána. Dohovořit jsme se mezi sebou nemohli. Řvali na nás a všelijak se snažili nás nachytat a ono to nešlo. Neměli nic jiného, než že jeden z nás v sobotu kupoval červenou barvu – jinak jsme měli dokonalé alibi. Pomalovali jsme kostely hned zvečera, ještě za šera, a pak jsme byli všichni v kině od začátku až do konce. Nápisy byly objeveny, když šli lidé z kina, a četníci usoudili, že to někdo namaloval v době představení. Zapírali jsme mužně, ačkoliv některým z nás ještě nezačaly růst vousy. Pak ale měl jeden četník nápad, se kterým na nás vyzrál. Vzali znovu jednoho po druhém a řekli mu: „Podívejte se, vy nejste první komunisté, které jsme zavřeli. Ti druzí byli dělníci a věděli, za co bojují. Vy ale mezi ně nepatříte. Dělník, když ho zatkneme, se s hrdostí přizná, co udělal, a hájí to jako správnou věc, ten se před námi nevykrucuje. Ale vy nejste ani komunisti, ani dělníci, jste kluci, kteří udělali klukovinu, do které se dali někým nahecovat, a teď zapíráte, jako kdybychom vás chytli na hruškách.“

Všichni se na ten trik nechali chytit. Hrdě vypověděli, že s akcí souhlasili, že při tom byli, ale že neřeknou, kdo při tom ještě byl a kdo maloval hesla. Jenom já a Farkač jsme uvědoměle zapírali dál.

Ráno nás všechny převedli do okresního kriminálu, který byl hned vedle. Na té historické budově je již od středověku kostlivec, má v ruce zvonec a vyzvání každou hodinu. Je to pomník místního občana, který se jmenoval Hnát. Kdysi dávno jako vrátný u hradební brány za úplatu vpustil dovnitř hordy ze sousední Jihlavy, které město vyplundrovaly. Měšťané, když ho nejdříve zamordovali za zradu, dali jeho kostru do výklenku na tehdejší radnici, aby každou hodinu zvonil a připomínal broďákům, že mají být bdělí a na všechno připravení. Druhý slavný rodák města má pomník hned naproti, uprostřed náměstí. Jmenoval se Koudela a byl pekař. Byl to velký zloděj a pekl tak malé housky, že toho občané jednou měli dost, vstrčili ho do klece a potápěli ho v řece tak dlouho, až slíbil, že se napraví. Za nepočestně vydělané peníze postavil pak na náměstí kašnu. Je vytesána ze žuly a je na ní pekař, tak, jak jde od válu, polonahý a v zástěře, na hlavě má ošatku s houskami a z nich stříká vodotrysk. Někteří vzdělanci později tvrdili, že to je pravděpodobně socha Neptuna a v košíku že jsou mušle, ale lid již po staletí ví, že je to pekař Koudela a jeho housky. Já bych také řekl, že ten paňák je pekař od válu, Koudela, a ne nějaký Neptun, na boha to nevypadá, ten by neměl zástěru. Žádný jiný člověk, kterého by dějiny zaznamenaly, se v Německém Brodě nikdy nenarodil a nikdy se tam nic zvláštního nestalo. Je to město velmi opatrných lidí.

Ubalili z prdu kuličku

Než vraťme se k našemu příběhu. Hned druhý den za námi přišel do kriminálu pan ředitel gymnázia. Zatím ještě nebyl jmenován, jenom zastupoval bývalého ředitele, který poněkud sešel, poněvadž mu bylo přes osmdesát let. O funkci se vedl politický zápas, každá z lepších politických stran tam chtěla dostat svého člověka. Zastupující ředitel byl předákem národně demokratické strany, která byla už také stařecky sešlá a brzy potom se rozpadla. Místní politici této strany usoudili, že jsme svedení kluci a že všechno je politický manévr, který nastrojili někteří profesoři, aby svého prozatímního ředitele zdiskreditovali a zabránili jeho jmenování. V městě tomu každý uvěřil, poněvadž v české povaze je dělat podrazy a věřit, že všechno je švindl. Kromě toho nás lidé znali jako slušné a tiché hochy, kteří se ve škole dobře učili a nedělali žádné výtržnosti.

Pan ředitel se v hovorech s námi podřekl, že jsme mu zkazili kariéru a uškodili mu právě, když měl být definitivně jmenován. Měli jsme z toho radost. Policie a vyšetřující soudce přijali nápad, že nás svedl jeden z profesorů, jako jediné možné vysvětlení. Šlo o profesora Lochmana, který vyučoval latinu a řečtinu. Byl to člověk velmi vzdělaný a znal několik řečí, ale byl tajný vzdělanec, celkem nikdo to o něm nevěděl a on zase nechodil do hospod a do společnosti jako ostatní profesoři a svým vzděláním se nevynášel. Všichni studenti ho měli rádi, poněvadž s nimi jednal jako s dospělými lidmi, jako rovný s rovnými. A také obdivovali jeho vzdělání. Avšak žádný politický vliv na nás neměl a nebyl ani stoupencem nějaké tehdejší politické strany, na to byl zas až příliš vzdělaný. Druzí profesoři ho neměli rádi již proto, že ho měli rádi studenti a je nenáviděli, a také asi proto, že stále četl a vzdělával se, zatímco oni měli již dávno studování dost.

Z profesora Lochmana jsme tedy měli udělat svými výpověďmi svého intelektuálního vůdce. V lidově demokratickém státě nebo v Sovětském svazu by byla úplná maličkost takovou výpověď vyrobit a naučit nás ji odříkat zpaměti u soudu. Ale v podmínkách buržoazní demokracie to nešlo.

Venku zatím už bylo všechno jasné a každý čekal, kdy profesora Lochmana také zavřou. Okresní vedení komunistické strany tomu ještě pomohlo. Soudruzi, když viděli, jaké je v městě pozdvižení, se hned v pondělí sešli a sepsali prohlášení, že náš čin odsuzují a že všechno je záležitostí svedených nerozumných kluků, se kterými strana nemá nic společného. Prohlášení ihned uveřejnil místní týdeník Hlasy z Posázaví.

Tak všichni dohromady ubalili z prdu kuličku a valili ji dál a kulička rostla do veliké koule, až se stala celostátní záležitostí a dostala se na pořad jednání v parlamentě. Předseda národně demokratické strany dr. Karel Kramář vystoupil s velkou řečí, že náš případ ukazuje, jak je mládež zkažená vlivem liberalistických a takzvaně pokrokářských profesorů. V ústředí komunistické strany si mezitím již ověřili, že jsme vedli světový zápas proti papeži podle pokynů Komsomolu. Proti dr. Kramářovi vystoupil ve sněmovně Václav Kopecký, nový mladý komunistický poslanec, muž, který měl hubu jako šlejfíř a dovedl všechno jaksepatří rozmáznout. Vyhlásil nás za hrdiny, za naději národa, za příklad pro všechny ostatní mladé lidi. Okresní vedení strany v Německém Brodě rychle zase své prohlášení odvolalo, že to prý byl omyl. Když se takto soudruzi venku vzpamatovali z prvního úleku, začali se o nás také starat. Kolportér Rudého práva bydlil hned vedle věznice a každé ráno, když jsme byli na procházce, nám pod vrata podstrčil cigarety a denní tisk. Věděli jsme všechno, co o nás bylo napsáno nebo řečeno v parlamentě. Pýcha a vzdor v nás rostly.