Vlastimil Vondruška

Dýka s hadem

Hříšní lidé království Českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2002, 2007, 2013, 2018

© Alena Vondrušková, 2002, 2007, 2013, 2018

© Mapa Alena Vondrušková, 2002, 2007, 2013, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2002, 2007, 2013, 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8197-8 (epub)

ISBN 978-80-243-8198-5 (mobi)

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Léto roku 1269 bylo skvělé. Na polích dozrála hojnost obilí a lidé stihli úrodu sklidit a svézt do stodol a na sýpky ještě dřív, než přišel podzim. Nebyl důvod bát se nadcházející zimy, ve vesnicích i městech lidé odpočívali a veselili se. Nikomu nevadily deštivé dny, které přinesl konec září. Pouze mravokárci říkali, že Bůh ztratil trpělivost s věrnými křesťany, kteří místo aby vzdali modlitbou dík za to požehnání, hřešili více než kdy jindy.

Krátké, ale prudké deště doprovázel silný vítr. Vlhkost a chlad zalézaly pod kůži, a kdo nemusel ven, zůstal raději doma. Královský prokurátor Oldřich z Chlumu si přehodil přes ramena hnědý vlněný plášť s kapucí, podšitý bobří kožešinou. Nerozhodně se zastavil na prahu paláce a díval se na tu slotu. Chtěl ještě před večerem obejít celý Bezděz. Králi Přemyslu II. Otakarovi za celý hrad odpovídal. Navíc byl sám zvědavý, jak postupují stavební práce. Od té doby, co přišel mistr Gotschalk se svými kameníky, pokračovala výstavba královského paláce s kaplí a obrannou věží velice rychle.

Do urostlého těla, zimomřivě zahaleného v plášti, bušil vítr v nepříjemných poryvech. Oldřichovi nebylo ještě ani třicet let, a přesto ho král pověřil úřadem královského prokurátora. Nikoli na přímluvu vlivných příbuzných, ale výhradně pro jeho schopnosti. Oldřich si dokázal i přes svůj nízký věk získat respekt. Černé vousy rámovaly ostře řezaný obličej, jemuž dávalo husté obočí přísný vzhled. Jakmile se však člověk zadíval pozorněji do jeho tmavých očí, zjistil, že se dívají přívětivě. Oldřich měl pověst statečného rytíře, ale dosáhl uznání i pro svou moudrost, jež bývá vlastností spíše zralého stáří.

Vychodil školu v klášteře svatého Jiří. Otec ho jako druhorozeného chtěl nechat vysvětit na kněze. Jenže pak se to nějak zašmodrchalo. Proto uměl Oldřich číst a psát, což bylo mezi jeho šlechtickými vrstevníky něco naprosto neobvyklého. Rytíř má umět vládnout mečem a ne husím brkem. Tohle vtloukali v šlechtických rodinách otcové od dětství do hlav svým synům. V neklidných dobách, které panovaly, se svobodný muž beze zbraně obejít nemohl.

Přes svist větru dolehlo k Oldřichovi řinčení řetězů, jimiž se spouštěl padací most u hlavní brány. Co se stalo, že někdo přijel večer a ještě v takovém počasí? pomyslel si překvapeně.

To už však přibíhal udýchaný voják. „Urozený pane, přijel posel pánů z Donína!“

„Koně odveď do stáje, pořádně ho vyhřebelcuj a nakrm. Posel ať se v kuchyni nají a ohřeje. Určitě na něm není nitka suchá!“

„Tvrdí, že s vámi musí hned mluvit, urozený pane,“ naléhal voják a pak ještě zabručel: „Vypadá vyplašeně. Já si myslím, že se něco stalo a...“

„Když někdo přicválá na zpěněném koni pozdě večer v tak mizerném počasí, a ještě chce vyřídit vzkaz dřív, než se nají, asi se skutečně něco stalo,“ usmál se trochu ironicky Oldřich. „Posla hned odveď do přijímací síně a sežeň mého panoše Otu a džbán s horkou medovinou!“

Oldřich však nespěchal, protože déšť zatím ustal. Chvilku postál na nádvoří a díval se do kraje, na který se pomalu snášel soumrak. Miloval pohled na titěrné vesničky s obdélníky polí a pastvin i na zelené koberce lesů hluboko pod ním.

Z komínů stoupaly proužky šedého kouře a třepetaly se ve větru. Teprve po chvilce se otočil a vydal se k dolnímu paláci, který již byl na rozdíl od královského dokončen. Vstoupil do přijímacího sálu a překvapeně se usmál na štíhlou dívku. Měla světlé vlasy, v nichž se odráželo světlo loučí. Rychle si svlékl plášť, rukou setřel krůpěje deště z naježených vousů a pak ji objal. Trochu neobratně pohladil jemný oválný obličej a tu si všiml strachu v jejích očích. Ludmila z Vartemberka byla jeho ženou teprve několik měsíců a nemohla si zvyknout na rušný život na Bezdězu. Nelitovala ztraceného klidu klášterních cel, kde byla vychována, jen potřebovala čas. Role manželky ji okouzlovala a cítila se šťastná.

„Nic vážného se nestalo. Pouze přijel nějaký posel. Nemusíš mít strach,“ konejšil ji. V tu chvíli vešel Ota ze Zástřizlí, Oldřichův panoš a nejbližší pomocník, a v patách za ním cizí mladík. V promoklém plášti vypadal jako zplihlý vrabec.

„Vidíš,“ špitl Oldřich do ucha své ženě, „má donínský erb. Zase nějaká šarvátka mezi šlechtou. Prosím tě, nech nás samotné, abych mohl zjistit, co se vlastně stalo. Pak za tebou přijdu!“

Ludmila se nepatrně zamračila, ale věděla, že by neměla být při projednávání úředních záležitostí. Zpočátku se právě s tím smiřovala dost nerada. Pohodila vzpurně hlavou a loudavě odcházela, aby vyjádřila svůj nesouhlas.

Oldřich ji přesto galantně doprovodil až ke dveřím. Teprve pak převzal od unaveného posla listinu. Rychle si zmoklého mladíka přeměřil. Udělal na něj dobrý dojem. Měl bystré oči a přes zjevnou únavu po dlouhé cestě nepostrádal jeho obličej určitou jemnost. Jakoby vůbec nepatřil k čeládce sloužící v družinách místní šlechty. Vojáci byli drsní chlapi a podle vzhledu by je náhodný pocestný těžko odlišil od lupičů.

Zjizvené tváře ošlehané větrem důvěru vzbuzovat nemohly.

Královský prokurátor došel ke svému křeslu, pohodlně se usadil a pozorně si prohlédl pečeť. Teprve když se ujistil, že je neporušená, zlomil ji a listinu rozvinul. Rychle přelétl text a pak, jako by nevěřil tomu, co čte, ještě jednou. „Rozumím dobře? Na Grabštejně se stala vražda? Není to mýlka?“ hovořil chvatně a upřeně pozoroval mladého posla.

„Není, urozený pane,“ potvrdil mladík. „Našeho pána Jindřicha z Donína někdo probodl v jeho ložnici. Nebyla to nehoda. V ložnici se takové nehody ostatně ani nestávají!“ dodal s jemnou ironií, kterou Oldřich zachytil, ale rozhodl se přejít tu drzost bez povšimnutí. Vždyť posel měl za sebou celý den na koni a ještě v mizerném počasí. To uměl Oldřich ocenit.

Vstal a listinu odložil na křeslo pokryté hnědou medvědí kožešinou. Ruce složil za záda a přemýšlel. Několikrát přešel po sále, jehož strop zaklenutý štíhlými žebry se ztrácel vysoko v šeru. Zastavil se až u krbu, v němž praskala silná březová polena, a ohřál si ruce. Otočil se na mladého posla:

„Jak se jmenuješ?“

„Jan, ale říkají mi Šipka,“ odpověděl mladík a bylo slyšet, jak mu zuby drkotají zimou.

„Pojď k ohni,“ usmál se Oldřich a ukázal na lavici stojící vedle koše s březovými poleny. „Pověz mi, co o tom víš.“ Sám se pohodlně usadil na nízkou stolici.

Mladík přijal od panoše Oty hliněný pohár se zlatavou, hořce vonící medovinou. Pohárek příjemně hřál zkřehlé ruce. Lačně se napil, rychle polkl a zálibně mlaskl. Pak se na několik vteřin zadíval do plamenů olizujících polena. Měl svého pána Jindřicha rád. Smrt sice patřila k životu a rytířské řemeslo bylo nebezpečné, ale toto byla smrt zbytečná!

Věděl však jen to, co si na Grabštejně povídala čeleď a vojáci. Překvapilo ho, že s ním královský prokurátor hovoří tak laskavě. A že ho dokonce pozval na číši medoviny. To se mu už dlouho nestalo. Páni žili v paláci a vojáci v čeledníku. Tak tomu bylo odjakživa.

Oldřich se však rád vyptával prostých lidí. Uměl si spočítat výhody, které mu to přinášelo. V duchu se divil, jak jsou někteří urození lidé hloupí, když si myslí, že jejich služebnictvo nic nevidí, neslyší a nechápe. Právě naopak, ti lidé měli často výtečný přehled.

Ve škole ho abatyše Matylda učila, že lidé jsou si rovni před zákonem stejně jako před Bohem. Kolikrát za to sklidil posměch urozených pánů. „Jak může mít názor špinavého chlapa stejnou váhu jako slovo urozeného muže?“ křičeli rozhořčeně. Neodpovídal, neboť věděl, že nemá smysl hádat se.

„Neboj se, Jane, nebo vlastně Šipko, a povídej. Ale jen to, co skutečně víš. Žádné smyšlenky! Tys měl pana Jindřicha rád, viď?“

„To měl,“ připustil mladík. Protože už vyprázdnil pohár, panoš Ota mu rychle dolil. Grabštejnský posel vděčně přikývl a začal vyprávět. „Asi před týdnem se k nám na hrad sjela vybraná společnost. Urození páni z celého okolí. Náš pán připravoval podzimní hon. Jako první dorazil jeho bratr Jaroslav z Donína, pak váš švagr Marek z Vartemberka a dokonce i Hynek Berka z Dubé...“

„Ten přijel také?“ vrtěl nevěřícně hlavou královský prokurátor. Pánové z Donína a z Dubé byli už léta nepřátelé.

Grabštejn původně patřil pánům z Dubé. Jenže bratranec pana Hynka Berky se postavil proti Přemyslovi. Král ho nechal popravit, hrad mu odňal a věnoval ho Jindřichovi z Donína. I bez Grabštejna bylo panství pánů z Dubé obrovské, ale Hynek Berka nezapomínal. Všichni ho znali jako čestného rytíře a statečného bojovníka, ale také nelítostného nepřítele a tvrdého muže. Ztrátu Grabštejna považoval za věc cti. Proto bylo těžké uvěřit, že by tam jel na hon.

„Nikdy předtím u nás nebyl,“ potvrdil mladík. „Všechny to překvapilo. Hodně mých kamarádů má šrámy ze šarvátek s jeho vojáky. Proto nám pán nařídil držet se stranou a nenechat se vyprovokovat. Žádné vyřizování účtů, přikazoval.“

„Podzimní hon,“ pomyslel si Oldřich. „Dobrá záminka! Pro zábavu se určitě nejmocnější severočeští šlechtici na Grabštejn netrmáceli. V takovém počasí! O čem ale mohli jednat?“

„Včera jsem se vrátil z Míšně, nesl jsem list arcibiskupovi. A dneska, hned ráno, se strhl poprask,“ pokračoval mladík. „Panoš Jakub šel vzbudit našeho pána a nalezl ho mrtvého. Ležel ve své ložnici s dýkou v srdci. Kolem kaluž zaschlé krve. Písař tvrdí, že se to muselo stát už v noci.“

„Co urození hosté?“ nadhodil se zájmem královský prokurátor.

„Velení na hradě převzal pan Jaroslav, bratr našeho pána. Požádal všechny hosty, aby počkali, dokud nepřijedete. Určitě je budete chtít vyslechnout.“

„Udělal dobře,“ souhlasil Oldřich a uvažoval. Mezi šlechtou byly spory na denním pořádku. Někdy se řešily soubojem, jindy válkou a drancováním. Rytířský souboj, to ano, ale vražda?

Jakmile mladík dopil pohár, královský prokurátor ho propustil, aby se šel usušit a najíst. „Do zítřka si odpočiň, doprovodíš nás zpátky na Grabštejn!“

Hned jak zapadly těžké dubové dveře, obrátil se na svého panoše. Ota ze Zástřizlí byl druhorozeným synem bohatého zemana. Panství zdědil jeho starší bratr a Otu z rodné tvrze vyhnal. Proto přijal službu u královského prokurátora. Pohybovat se ve společnosti u dvora mu ostatně vyhovovalo mnohem lépe než žít ve venkovské tvrzi. Miloval turnaje a krásné ženy. Jeho přátelé mu záviděli úspěchy, které prý měl v obojím. Byl vysoký, urostlý, obličej mu lemovaly světlé vlasy nakadeřené podle německé módy. I přes svou trochu lehkomyslnou a dobrodružnou povahu se však stal pro královského prokurátora neocenitelným pomocníkem.

„Co ty si o tom myslíš, Oto?“ zamračeně se optal Oldřich.

Protože už bylo pozdě večer, odmítl další pohár. „Hynek Berka z Dubé, můj švagr Marek z Vartemberka, Jaroslav z Donína, ti tři společně pod jednou střechou!“

„To je stejné jako v té bajce o lišce, vlku a zajíci,“ usmál se panoš.

„Teď je jen otázka, kdo je tím zajícem a kdo vlkem. Je předčasné spekulovat. Zatím nevíme vůbec nic, kromě toho, že někdo probodl pana Jindřicha. Zajdi za mou paní, že ji prosím, aby přišla. Určitě je zvědavá, co se stalo!“

Královský prokurátor miloval svou mladou manželku.

Ludmila dokázala jako každá žena střídat něhu nevinné dívky s vášní milující ženy. Byla vychována v cisterciáckém klášteře ve Francii, kde získala na ženu neobyčejné vzdělání. Tolik se odlišovala od nevzdělaných manželek jiných šlechticů a jejich hloupoučkých dcer, se kterými se musel Oldřich jako královský úředník stýkat.

Nestačil si ještě promyslet, co bude muset před nadcházející cestou zařídit, když vrzly dveře a v nich stála Ludmila. Oldřich vstal z křesla, galantně se jí uklonil a počkal, až usedne proti němu. Praskající dřevo vonělo a příjemně hřálo. Oldřich nalil do dvou pohárů zlatavou medovinu, jež zbyla ve džbánu. Pak si sedl proti ní na svou stolici.

Panoš Ota, který Ludmilu přivedl, čekal uctivě u dveří.

„Zajdi za Divišem, ať se připraví na zítřek,“ poručil Oldřich.

Na velitele své vojenské družiny se mohl ve všem spolehnout. Zkušený Diviš byl pravým opakem Oty. Zamlklý, zamračený, věčný bručoun. To však bylo jen zdání. Rád se bavil, a když šlo do tuhého, neváhal nasadit život, aby pomohl druhému.

„Ota už mi o té vraždě řekl,“ začala Ludmila. Svraštila čelo a bylo vidět, že přemýšlí. Ochutnala medovinu a pak odložila pohár na nízký stolek vedle sebe. „Donínové byli vždy spojenci Vartemberků. Můj otec, dej mu Bůh věčnou slávu, se s Jindřichem přátelil léta. Byli stejně staří a kdysi spolu sloužili v družině krále Václava. Loni, když můj otec bojoval proti pánům z Dubé, stál věrně na naší straně.“

„Jenže nic netrvá věčně,“ namítl Oldřich. „Pokud vím, tvůj bratr Marek se po smrti otce s Jindřichem nepohodl.“

„Nebylo to tak strašné,“ oponovala Ludmila. „Náš otec byl velice bohatý a půjčoval peníze přátelům. Těsně před smrtí půjčil také Jindřichovi z Donína. Kolik přesně nevím, ale šlo o dost vysokou částku. Marek ti určitě řekne, jak moc to bylo.

Do zástavy si za tu půjčku vzal několik vesnic z grabštejnského panství. Po otcově smrti ale přišly problémy. Jindřich neměl na zaplacení.“

„A splatil už ten dluh?“ přerušil ji Oldřich.

„Zatím ne,“ zavrtěla neochotně hlavou. Pak se napila a po krátkém přemýšlení pokračovala. „Měl ho splatit někdy koncem léta, ale bratr naléhal na Jindřicha marně.“ Pak se omluvně usmála. „Je obvyklé, že lidé neradi vracejí vypůjčené peníze. Marek držel v zástavě Jindřichovy vesnice, takže o nic přijít nemohl.“

Zaváhala, ale protože bylo jasné, že její muž o té věci stejně něco ví, pokračovala: „Všechno by bylo v pořádku, kdyby Jindřichovi vojáci před několika týdny zastavené vesnice neobsadili. Vyhnali dokonce správce mého bratra.

Za všechno mohl text zástavní smlouvy, který si pán z Donína vykládal jinak než můj bratr. V listině je napsáno, že vesnice se mají vrátit před podzimní sklizní. I když je logické, že se tím míní, že se mají vrátit před sklizní po zaplacení dluhu, v listině se o tom nemluví. Jindřich z Donína se bránil tím, že má své vesnice dostat zpět, i když dluh ještě neuhradil. Bratr se samozřejmě rozzlobil, ale pak si to nechal projít hlavou, znáš ho, jak je opatrný. Nakonec mu Jindřich podáním ruky slíbil, že dluh vyrovná během několika týdnů.“

Královský prokurátor mlčel. Díval se do plamenů a přemýšlel. Když to trvalo déle, než byla Ludmila ochotná tolerovat, vykřikla popuzeně: „Oldřichu, snad si nemyslíš, že můj bratr zavraždil Jindřicha? Kvůli několika vesnicím!“

„Lidé se zabíjejí pro menší majetek,“ vyhnul se odpovědi. „Protože ale Marka znám jako čestného rytíře, nepovažuji ho za vraha,“ dodal smířlivě a pohladil Ludmilu po zamračené tváři. „Zamordovat někoho dýkou je zločin, a navíc podlý. Tak rytíř nejedná! Pokud by si chtěl tvůj bratr spor vyřídit s Jindřichem se zbraní v ruce, udělal by to určitě v poctivém souboji. Ostatně,“ dodal, když viděl, že se Ludmila mračí dál, „i já jsem zabil tvého snoubence, abych tě získal. Čestně jako rytíř s mečem na kolbišti!“

„Ty lháři,“ usmála se Ludmila. „Snoubence, kterého mi chtěl vnutit můj otec, jsi zabil v souboji, protože to byl vrah.

Sám víš, žes mu jinak jeho vinu dokázat nemohl. Bůh rozhodl, na čí straně byla pravda. Že tě mám ráda, jsi zjistil až po souboji, když jsem ti ošetřovala rány. Ty ses nebil kvůli mně, ale kvůli pravdě. Tak je to s tebou pořád. Úřad máš raději než mě!“

„Ty si máš co stěžovat,“ protestoval Oldřich, když se ujistil, že zažehnal zárodek hrozící rodinné rozepře. Zvedl pohár a připil na krásu své ženy.

„Můj pane,“ špitla Ludmila a sklopila cudně oči, v nichž ale svítila touha, „když mi zítra odjedeš, kdo ví na jak dlouho, strávíš dnešní noc v mé komnatě?“

Oldřich se rozesmál, chytil svou zlatovlasou ženu do náruče, zvedl ji jako pírko a zatočil se s ní. „Už se nemohu dočkat, má lásko!“

Table of Contents

I. KAPITOLA